Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1386/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 68 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/1386/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ рухомого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна та боргів подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Татуйка Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , транспортного засобу марки HYUNDAI моделі Tucson, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 з одночасним стягненням з неї на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошової компенсації в розмірі 319370,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14.12.2020 року у справі № 296/8792/20 шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало чинності 14.01.2021 року. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, а також під час перебування в шлюбі, жодних питань щодо поділу майна, набутого ними спільно протягом перебування у шлюбі, не вирішувалося. Жодних договорів про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності між ними не укладалося. В період шлюбу за спільні кошти, які в більшій частині були одержані від продажу попереднього транспортного засобу, сторони придбали автомобіль марки HYUNDAI моделі Tucson, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Спірний транспортний засіб відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16.07.2020 року зареєстрований на ім`я відповідачки та на даний момент знаходиться у її володінні та користуванні.

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в кінцевій редакції якого, просила стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 1/2 частину боргу подружжя за договором позики від 30.06.2020 в сумі 200000,00 грн.; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, придбане в період перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме: 58/100 частини житлового будинку, земельної ділянки площею 0,400 га кадастровий номер :02:001:0123 та земельної ділянки площею 0,1900 га кадастровий номер :02:001:0122, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 29/100 ід.часток житлового будинку, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,400 га, кадастровий номер :02:001:0123 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1900 га. кадастровий номер :02:001:0122.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що за час перебування у шлюбі, сторонами 18.08.2009 було придбано нерухоме майно у вигляді 58/100 ід.частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,400 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0123 та земельну ділянку площею 0,1900 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0122. Крім цього, ОСОБА_2 в період шлюбу було позичено 400 000 грн. на придбання автомобіля HYUNDAI TUCSON.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2021 року первісний позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 (місце реєстрації за адресою АДРЕСА_2 код платника податків НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (місце реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_1 ) на автомобіль марки «Хюндай Тюксон» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Припинено право спільної сумісної власності на такий об`єкт рухомого майна, визнано його особистою приватною власністю ОСОБА_2 після сплати ОСОБА_1 вартості його 1/2 частини, що становить 283 826,61 грн.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя на 58/100 ідеальних частин житлового будинку та на дві земельні ділянки площами 0,4 та 0,19 га з кадастровими номерами, відповідно, :02:001:0123 та :02:001:0122, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної сумісної власності подружжя на дані три об`єкти нерухомого майна, визнано за кожним співвласником по 1/2 його частини кожного об`єкту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення скасувати в частині розгляду первісного позову і ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити частково і поділити спільне майно подружжя шляхом виділення у власність (особисту приватну) ОСОБА_2 транспортного засобу марки HYUNDAI моделі Tucson, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 з одночасним стягненням з неї на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 283826,61 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неправильно вирішено спір за первісним позовом, оскільки було неправильно застосовано норми матеріального права, що регулюють поділ майна подружжя, що виразилося у тому, що рухоме майно було поділене під відкладальною умовою, а саме сплата відповідачем ОСОБА_2 компенсації за 1/2 частину автомобіля, що буде в майбутньому підставою для виникнення у неї одноосібно права власності на вказаний автомобіль.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1997 року по 14 грудня 2020 року, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14.12.2020 року у справі № 296/8792/20 було розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано, зокрема, легковий автомобіль HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Вказане узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19).

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, однак, присудивши ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу, безпідставно не визнав за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб в цілому та не припинив право спільної сумісної власності на транспортний засіб подружжя.

Висновки суду в резолютивній частині рішення мають бути чіткими та зрозумілими, підлягати виконанню, зокрема, як в частині щодо стягнення грошової компенсації, так і в частині щодо реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу. Рішення суду не може містити висновки, які настануть у майбутньому, тобто неправильним є визнання права власності на рухоме майно за ОСОБА_2 та припинення права спільної сумісної власності подружжя на рухоме майно в залежності від сплати/несплати грошової компенсації вартості частки спільного майна, на яку згоден позивач за первісним позовом.

З урахуванням наведеного, зазначені обставини згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

В решті рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2021 року не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що при поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 4257,39грн. та надав докази витрат на правничу допомогу в апеляційному суді на суму 5000грн., які відповідно до акту приймання наданої правничої допомоги відповідно до договору про надання правничої допомоги від 19.04.2021 та додаткового договору від 04.11.2021 складаються із витрат, пов`язаних з підготовкою апеляційної скарги на суму 3500грн. та участі в судовому засіданні апеляційного суду - 1500грн.

Врахувавши думку сторін, складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом судових витрат на правничу допомогу в сумі 5000грн.

Враховуючи наведене, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 4257 грн. 39 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 5000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2021 року в частині вирішених вимог за первісним позовом змінити.

Первісний позов задовольнити.

Поділити спільне майно шляхом стягнення з ОСОБА_2 (місце реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації за адресою АДРЕСА_2 код платника податків НОМЕР_3 ) вартість належної йому 1/2 частини автомобіля марки «Хюндай Тюксон» реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 283 826,61 грн.

Припинити право власності ОСОБА_1 та визнати право власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4257 грн. 39 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 5000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.01.2022.

Головуючий Судді