Справа № 449/1127/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2022 р. м. Перемишляни

Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Савчака А.В.,

секретаря судового засідання Подусівської Л.В.,

за участю

представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом та просить:

- визнати незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільно нажитого із ОСОБА_3 майна, а саме: на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.05.2006 року Перемишлянським відділом РАЦС було зареєстровано шлюб між сторонами. Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей. Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.05.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу відповідач отримав у власність земельну ділянку площею 0.0800 га. кадастровий номер :03:003:0433 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка знаходиться за адресою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджує, що з моменту набуття права власності на вказану земельну ділянку (а саме з літа 2010 року), сторони за спільні кошти та в результаті спільної праці та допомоги родичів збудували на згаданій ділянці житловий будинок приблизною площею 150 кв.м. З січня 2015 року до розлучення (03.05.2017 року) вони разом із дітьми постійно проживали у вказаному житловому будинку. Після розлучення позивачка разом із дітьми переїхали проживати до її матері де проживали до березня 2019 року. Старший син до кінця 2018 року проживав з батьком, а позивачка мала доступ до будинку та постійно провідувала сина. З початку 2019 року відповідач змінив серцевину в вхідних дверях і позивачка втратила доступ до будинку.

На скільки відомо позивачці, станом на день звернення з даним позовом до суду, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не прийнятий в експлуатацію, тобто, перебуває в статусі об`єкта незавершеного будівництва.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву в якій зазначив, що ще до моменту розірвання шлюбу сторони припинили шлюбні відносини, а також спільне проживання, а саме з жовтня 2016р. Відповідач не заперечує того факту, що після отримання ним у власність земельної ділянки, він з позивачкою дійсно почали зведення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Однак, зведення даного будинку відбувалось в основному за рахунок кредитних коштів які він отримував в різних фінансових установах, а його внесок у зведення будинку є значно більшим ніж внесок самої позивачки. До жовтня 2016р. було зведено житлову коробку, проведено частину найнеобхідніших будівельних робіт на першому поверсі, щоб можна було проживати сім`ї. Другий поверх будинку до сьогоднішнього дня незавершений. Всі інші основні роботи по оздобленню будинку першого поверху, цокольного поверху, огорожі виконувались виключно за його рахунок після припинення спільного проживання та розлучення. А саме він провів ремонтні роботи в літній кухні, коридорі, котельні, підвальному приміщенні цокольного поверху, проведено заміну твердопаливного котла для опалення будинку, облаштовано повністю огорожу земельної ділянки, встановлено дві брами та хвіртку, металеву споруду для проживання собаки. На даний час будинок не зданий в експлуатацію. На момент припинення спільного проживання степінь готовності будинку становила менше 25% від загальних робіт. Окрім того,

Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року було призначено підготовче судове засідання у даній справі, яке через неявку сторін було відкладене на 23 грудня 2020 р. За клопотанням представника позивачки підготовче засідання було відкладено на 17 лютого 2021 року, а строк підготовчого провадження було продовжено.

Ухвалою від 17 лютого 2021 року підготовче провадження було закрито а справу призначено до судового розгляду. Ухвалами від 187.03.2021 р. Та 02.04.2021 року розгляд справи відкладався через відсутність підтвердження належного повідомлення відповідача та за клопотанням відповідача через не вручення йому позову з додатками.

05.05.2021 р. відповідачем був поданий відзив на позов з додатками.

Ухвалами суду від 03.06.2021 р. та 06.12.2021р. у справі призначались судові будівельно-технічні експертизи, проведення яких виявилось неможливим через ненадання сторонами необхідних матеріалів.

Ухвалою від 11.04.2022 року провадження у справі було відновлено, а справа призначена до судового розгляду на 12 травня 2022 р.

В судове засідання 12.05.2022 року з`явився представник позивачки ОСОБА_2 , - ОСОБА_1 , який позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні заявленому позову. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Про час і місце судовогь розгляду був був повідомлений шляхом направлення СМС інформування. Про причини невки суду не повідомив.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право па поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.22 зазначено, шо поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Частиною 1 та 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Під час дослідження письмових доказів судом було встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб 20.05.2006р. (а.с.8).

Рішенням Перемишлянського районного суду від 03.05.2017р. шлюб між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.11-12).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 160166 ОСОБА_3 являється власником земельної ділянки загальною площею 0,0800га з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , (а.с.21-22).

Згідно копії договору від 26.11.2015 р. (а.с.23) житловий будинок по АДРЕСА_1 було підключено до централізованого постачання холодної води. Цього ж дня було складено акт пломбування приладів обліку води (а.с.26). 05.01.2021 року договір було переукладено (а.с.127-130).

В матеріалах справи містяться фотографії житлового будинку, який є предметом спору (а.с.31-36).

Відповідачем надано суду ряд копій кредитних договорів (а.с.84-101) та рахунок на придбання котла та теплоакамулятора (а.с.102).

Ухвалами суду від 03.06.2021 р. та від 06.12.2021р. по справі двічі призначалась судово будівельно-технічна експертиза.

На клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи представником позивачки такі були частково надані (отримати які представник зміг на свої адвокатські запити а.с.121-131, 148-167). Відповідач наявні лише в нього документи так і не надав. З огляду на це, матеріали справи були двічі повернуті суду з повідомленням про неможливість проведення експертизи через ненадання всіх необхідних матеріалів.

6.12.2022 року відповідачем подано ряд документів про понесені ним витрати (накладні, товарні чеки, квитанції а.с.185-195) на проведення ремонтних робіт в будинку, які були зроблені ним особисто вже після розлучення з позивачкою.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 був зведений під час перебування сторін у шлюбі. Ще до розірвання шлюбу, сторони разом з дітьми проживали на першому поверсі, де були виконані всі необхідні для проживання роботи.

Фактично відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позов даний факт не заперечував, однак вважав, що ним під час шлюбу було вкладено в даний об`єкт значно більше коштів ніж позивачкою, а також ряд дороговартісних робіт було виконано ним вже після розірвання шлюбу з позивачкою за власні гроші.

Окрім цього, відповідач просив застосувати наслідки пропуску визначеного ст.72 СК України трирічного строку звернення до суду та відмовити у позові на цій підставі (ст.267 ЦК України). При цьому відповідач вважав, що такий трирічний строк позовної давності слід рахувати від 03.05.2017 року (дати винесення рішення суду про розірвання шлюбу).

Однак суд з цим не погоджується та вважає за доцільним застосувати практику Верховного Суду України та Верховного Суду, відповідно до якої вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, постанова ВС від 08.12.2021 у справі №753/18448/17).

Тому строк позовної давності слід рахувати з моменту, коли позивачка дізналась про зміну замка в дверях будинку (січень 2019 року).

Таким чином суд приходить до висновку, що незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, позов в цій частині підлягає до задоволення.

Що стосується іншої позовної вимоги: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільно нажитого із ОСОБА_3 незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , - то позов в цій частині не підлягає до задоволення з огляду на таке:

1. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, суд вважає, що перша і друга позовні вимоги є взаємовиключні.

2. Відповідно до ст.331 ЦК Укрїни, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Оскільки доказів того, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 вже зареєстроване суду не надано, а тому визнавати право власності на об`єкт незавершеного будівництва немає підстав.

3. Провести судову будівельну-технічну експертизу через відсутність додаткових матеріалів необхідних експерту виявилось неможливим. Одним з питань до експерта було визначити ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва на момент розірвання шлюбу між сторонами та на момент подання позову. Тому без встановлення такої обставини, визначити частку кожного із сторін у спірному об`єкті є неможливим.

Керуючись ст. ст. 331, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 72 СК України ст. ст. 12, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Визнати об`єкт незавершеного будівництво: житловий будинок АДРЕСА_1 , - спільною сумісною власністю ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 ).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з на користь сплачений нею судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 23.05.2022р.

Позивач:

ОСОБА_4 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , проживає по АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , зареєстрований по АДРЕСА_2 , проживає по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя А. В. Савчак