Справа № 344/8563/21
Провадження № 2/344/530/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд, Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді Польської М.В.,

секретаря Федоришин М.З.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Івано-Франківську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання не чинити перешкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у травні 2021 року звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 30.11.2011р. відповідачу видано було свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 09.12.2011р. між сторонами зареєстровано шлюб, який існує і на час подання позову. На момент придбання квартири вона не була придатна для життя, позивач виконав роботи по приведенню спірної квартири для проживання, встановив вхідні двері та склопакети на балкон, встановлена сантехніка і електровимикачі, розетки, світильники, придбано меблі, встановлено ламінат в одній кімнаті, кондиціонер, супутникова антена. Отже, вкладено ним значні кошти та власні зусилля. Також, 05.12.2012р. позивач зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1 , де й проживав донедавна, це єдине житло і він ніс витрати по його утриманню. Але, відповідач змінила замок в квартирі, не надавши ключ від нового замка і не дозволивши навіть забрати власні речі, пояснивши що це власне її житло, і платою за витрачені спільні кошти є факт проживання ОСОБА_1 у її квартирі. Позивач вважає, що спірна квартира є спільною власністю подружжя і створені перешкоди ОСОБА_3 слід припинити в судовому порядку.

Позивач позов підтримав та просив задовольнити вимоги. Додатково пояснив, що заміна замка відбулася в кінці травня 2021р., після чого він змушений був з червня 2021р. орендувати інше житло, хоча відповідач після народження дітей жила в іншому населеному пункті зі своїми батьками. На даний час шлюб розірвано. Є наявні інші рішення судів, що підтверджують порушене право позивача, які долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача позовні вимоги заперечила та пояснила, що квартира є особистою власністю відповідача так як придбана до шлюбу, позивач не проживає в квартирі більше 3-х років, зазначаючи неправдиві дані суду, що також встановлено іншими судовими рішеннями. Водночас, у позивача є житло, де він останній час проживає (спільний будинок побудований за час шлюбу, однак не введений в експлуатацію), однак він дану інформацію приховує. Між сторонами існують неприязні відносини та конфлікти, що унеможливлює їхнє спільне проживання в одній двохкімнатній квартирі, а разом із ОСОБА_3 проживають ще двоє неповнолітніх дітей.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Між сторонами був укладений та зареєстрований шлюб 09.12.2011року, який згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021р., залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.09.2021р., було розірвано (а.с.6, 81-85).

30.11.2011 року відповідачу ОСОБА_3 було видане Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано нею цього ж дня право власності (а.с.7).

Згідно даних паспорта позивача, він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 05.12.2012 року (а.с.8), тобто як член сім`ї (чоловік власниці нерухомого майна).

На момент придбання квартири, як доводив позивач, вона не була придатна для життя, він виконав роботи по приведенню спірної квартири для проживання, встановив вхідні двері та склопакети на балкон (за договором від 02.12.2015р., де він є замовником та платником а.с.18-19), встановлена була сантехніка і електровимикачі, розетки, світильники, придбано меблі, встановлено ламінат в одній кімнаті, кондиціонер, супутникова антена. Отже, було вкладено ним значні кошти та власні зусилля. Це єдине житло, де він зареєстрований та може проживати, і він ніс витрати по його утриманню, про що свідчать квитанції на оплату комунальних послуг за травень 2021р. (а.с.9-12), вся кореспонденція йому надходила також за місцем реєстрації тобто спірної квартири (а.с.13-17).

Позивач вказав суду, що відповідач змінила в кінці травня 2021р. замок в квартирі, не надавши йому ключ від нового замка і не дозволивши навіть забрати власні речі, пояснивши що це власне її житло, і платою за витрачені спільні кошти є факт проживання ОСОБА_1 у її квартирі за період шлюбу. Позивач просить створені перешкоди ОСОБА_3 припинити в судовому порядку, шляхом захисту його права користування житлом та зобов`язання усунути перешкоди в користуванні ним.

Факт зміни верхнього замка у вхідних дверях квартири АДРЕСА_2 підтверджується відеодоказом знятим 30.05.2021р. позивачем (а.с.20), з якого нижній замок ключем провертається (тобто ключ підходить), а у верхній замок ключ не вставляється. Представник відповідача вказала, що таке відео не підтверджує той факт, що це саме двері до спірної квартири, натомість суд погоджується з доводами позивача, що це квартира спірна, так як у травні 2021р. позивач не мав іншого доступу з ключами ніж до квартири в якій був зареєстрований та проживав, водночас представник відповідача на запитання суду кому саме належить квартира (вхідні двері на відео) якщо не спірне житло, зазначити не змогла.

Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача вказав, що квартира є особистою власністю відповідача так як придбана до шлюбу, позивач не проживає в квартирі більше 3-х років, що також встановлено іншими судовими рішеннями. Водночас, у позивача є інше житло де він останній час проживає, а тому його право не порушене.

Суд погоджується з доводами про те, що оскільки на даний час право власності зареєстроване за ОСОБА_3 , квартира придбана до укладення шлюбу, а отже це її особиста власність, однак у даній справі питання наявності у позивача прав окрім користування квартирою інших не заявляється, це є предметом спору в іншій справі, про що буде вказано нижче.

Предметом судового розгляду був факт проживання чи не проживання ОСОБА_1 у даній квартирі у іншій цивільній справі №344/13015/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особою такою, що втратила право користування було факт не проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі та як наслідок втрата права користування нею (а.с.53-54). Однак, рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.11.2021р. у задоволенні позову було відмовлено (а.с.92-95), дане рішення залишене без змін Апеляційним судом Івано-Франківської області від 17.02.2022р. (постанову позивач до матеріалів справи не долучав, однак суд переконався про наявність такої з реєстру). Судом було встановлено, що позивач не зазначила з якого саме часу відповідач не проживає в даній квартирі, а сам ОСОБА_1 й підтвердив факт не проживання з кінця травня 2021р., а факт розірвання шлюбу не позбавляє права користуватися займаним приміщенням і набуті права користування залишаються. При цьому власник майна може вимагати припинення набутого членом сім`ї сервітуту, і такий спосіб захисту буде вірним.

А тому, за ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, доводи представника ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі більше трьох років є непідтвердженими належним доказом та було спростоване рішенням суду у справі №344/13015/21.

Позов про виселення власником житла ОСОБА_3 колишнього члена сімї ОСОБА_1 , з підстав визначених законодавством, не пред`являвся, спору щодо цього в суді немає про що ствердили сторони.

При цьому, сторона відповідача просила суд врахувати прийняті рішення у ще одній справі №344/10461/21 та встановлені певні факти і обставини, що не підлягають доказуванні, зокрема і складений Акт обстеження від 24.02.2021р. та 07.05.2021р., що слугував доказом у тій справі (а.с.81-82). Так, з даного рішення суду вбачається, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису та покласти на ОСОБА_3 обов`язок усунути перешкоди в користуванні майном, яке належить заявнику та надати доступ до квартири для того, щоб забрати власні речі, а також не перешкоджати йому користуватись придбаними та встановленими ним речами (за вказаним ним переліком). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.07.2021р. у задоволенні заяви було відмовлено, а постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05.10.2021р. рішення залишене без змін (а.с.74-80). Судом було встановлено, що ОСОБА_1 з травня місяця 2021р. орендує житло і після того, як він переїхав проживати в інший населений пункт, ОСОБА_3 поміняла ключ від вхідних дверей своєї квартири. Факт не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації підтверджено також Актами обстеження від 24.02.2021р. та 07.05.2021р., в яких вказано що він не проживає в квартирі протягом 3-х років, тобто з червня 2018р. Відмовляючи у задоволенні заяви суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 не притягалася до адмінвідповідальності за вчинення домашнього насильства, доказів постійного та безперервного насильства відносно заявника не надано ним, а в суді перебуває на розгляді спір щодо користування житлом в позовному провадженні, відтак претензії заявника щодо користування спірним житлом та поділу речей не свідчить про насильство над заявником та його продовження.

Отже, в справі №344/10461/21 судом вже встановлено на підставі долучених доказів абсолютно протилежний факт про не проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі протягом трьох років (на підставі в т.ч. складених Актів), на відміну від невстановленого такого факту у справі №344/13015/21, яким особу не було визнано такою що втратила право користування цією квартирою. Разом з тим, суд бере до уваги саме те, що підставою звернення до суду ОСОБА_1 було створення перешкод саме шляхом заміни замка, а предметом доказування у справі №344/10461/21 з його сторони було те, що за зареєстрованим його місцем проживання у квартирі АДРЕСА_2 , де з часу реєстрації 2012 року він постійно проживав (донедавна), ОСОБА_3 змінила замок у вхідних дверях квартири, що позбавляє його доступу до житла, а також що є наявним економічне насильство щодо заявника, яке полягає саме у зміні замка вхідних дверях квартири АДРЕСА_2 , що унеможливлює користуватись заявнику власними речами та спільним майном.

Позивач звернув увагу суду на те, що Акти в 2021р. були складені зі слів самої ОСОБА_3 та одного сусіда (акт від 07.05.2021р., який складався службою у справа дітей для іншої судової справи), який ніколи не був знайомий з ОСОБА_1 , будь яких даних щодо сусідів (ПІП) у нього немає щоб підтвердити належність такого як сусіда, як і останній ніколи не володів даними ОСОБА_1 (ПІП), а також такі свідчення сусіда розміщені після підписів членів комісії.

Дійсно, факт не проживання батька дітей в цій квартирі АДРЕСА_2 зазначено комісією зі слів матері, а запис фізичної особи (як сусіда кв.81) зроблено після підписів членів комісії. Щодо іншого акту від 24.02.2021р. то такий також складався соціальним інспектором у справу для розірвання шлюбу та стягнення аліментів щодо посвідчення фактів піклування та догляду за дітьми зі сторони саме матері, а не батька, і дані щодо його не проживання у спірній квартирі вказано, що «в даний момент».

Щодо доводів позивача про те, що сама відповідач не проживала з часу народження дітей й не проживає у спірній квартирі, а живе в своїх батьків в с.Перевозець Калуського району, то в рішенні Івано-Франківського міського суду від 21.12.2021р. у справі №344/11652/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ООП про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми (а.с.116-119), зазначено що діти зареєстровані з матір`ю в її квартирі АДРЕСА_1 , однак перебували в с.Перевозець, куди прибув батько дітей для побачення з ними. Разом з тим, такі докази не є належними в даних спірних правовідносинах, оскільки право власності на спірну квартиру на даний час належне саме ОСОБА_3 , і вона, як і діти можуть проживати як за місцем реєстрації, так і в будь якому іншому житлі, що їм не належить і це право вільного проживання (тимчасового чи постійного) передбачене ЦК України. Дане рішення суду, яким в задоволенні позову було відмовлено, зі слів позивача є скасоване, однак воно не впливає на вирішення спору у судом.

Не заслуговує на увагу суду і доказ позивача про те, що відповідачу належить на право власності й інше житло згідно витягу з Реєстру (а.с.124-127), так як наявність такого права не впливає на предмет спору жодним чином.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

А тому, дані норми надають право відповідачу як власнику самостійно розпоряджатися та користуватися своєю власністю, водночас право користування якщо воно набуте законним шляхом, повинно бути припиненим у встановленому чинним законодавством порядку, що не позбавляє власника можливості звернутися до суду за захистом порушеного права власності.

Також, у цивільній справі №344/17186/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом права спільної власності подружжя (а.с.68-71), яка на даний час перебуває на розгляді в суді, буде тільки встановлюватись факт наявності чи відсутності набуття права спільної власності колишнього подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , набуту до реєстрації шлюбу одним з подружжя, але як зазначив апеляційний суд в ухвалі від 04.04.2022р (а.с.148-149), у справі що розглядається предметом позову є захист права користування, а тому підстав для зупинення провадження у справі по усунення перешкод в користуванні даною квартирою до вирішення спору щодо права власності на неї, суд апеляційної інстанції не вбачав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на ст.47 Конституції України та ст.9,56 ЖК.

Так, за ст.395, 401, 402 ЦК України речовими правами на чуже майно є в т.ч. право користування (сервітут), інші речові права на чуже майно. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором чи законом.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом передбачене ст.405 ЦК України, а саме члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Допоки таке право не припинене у визначеному порядку, воно підлягає захисту у разі його порушення, а тому враховуючи, що позивач має наявне та не скасоване право користування таке право слід захистити у визначеному ним порядку шляхом зобов`язання власника не чинити перешкоди.

Так, за ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

А статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна (в даному випадку користувач) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналогічно, норми ст.9,150,156 ЖК передбачають, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права в т.ч. користування майном, користувач (право користування на яке на час ухвалення рішення суду не припинене) має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак порушене право позивача, як законного на даний час користувача спірної житлової квартири, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 908,00 грн. судового збору.

На підставі викладеного, відповідно ст..41 Конституції України, ст..396, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13, 81, 76, 141, 259, 263, 265, 273 280-282, 289 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 ), ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 , сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 26.05.2022 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА