Справа № 490/9370/20
н/п 2/490/2174/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Черновій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товарна біржа «Нерухомість-Центр» про визнання договору купівлі-продажу, визначення часток та визнання права власності на частку квартири, -

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товарної біржі «Нерухомість-Центр» у якому позивач просить:

визнати договір купівлі продажу нерухомого майна № 20, укладеного 04 травня 1998 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діяла ОСОБА_1 , зареєстрованим ТОВ «Нерухомість-Центр», зареєстрованим КП ММБТІ 19 травня 1998 року за № 16865 дійсним;

визначити частки у квартирі АДРЕСА_1 , що є у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/3 частини за кожним;

визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2021 року прийнято до провадження позовну заяву ОСОБА_1 у новій редакції та залучено до участі у справі відповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися. Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі доказами.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав, просив його задовольнити. Також ОСОБА_4 просив справу розглядати без його участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду не з`явилися з невідомих суду причин.

За такого, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (в інтересах якого діяла ОСОБА_1 ), далі - Покупці, та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , далі Продавці, укладено договір №20 від 1998 року.

Відповідно до умов цього договору Продавці продали, а Покупці придбали двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 44,20 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. Квартира продана за 7790 грн 00 коп., які отримані продавцями до підписання цього договору (пункти 1, 2, 5 Договору).

Цей договір зареєстровано КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 19 травня 1998 року за № 16865.

З відповіді КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 червня 2019 року слідує, що за адресою АДРЕСА_3 зареєстровано дві квартири під АДРЕСА_4 .

Власниками квартири АДРЕСА_4 в житловому будинку літ. А-2 є: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . У матеріалах справи наявна копія технічного паспорта будинку А-2, розташованого у АДРЕСА_3 . На першому поверсі цього будинку розташована квартира АДРЕСА_4 (двокімнатна квартира, загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м.).

Двокімнатна квартира у житловому будинку літ. Г належить ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (по ј частини кожному). Інформація про право власності цих осіб наявна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний № 26679361). Загальна площа цієї квартири становить 43,3 кв.м., житлова 18,3 кв.м. Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності від 23 лютого 2009 року, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради.

З паспорта позивачки, копія якого наявна в матеріалах справи, довідки ТОВ «Добробут» від 27 червня 2019 року № 978 слідує, що місце проживання ОСОБА_11 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_11 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 .

Як свідчать матеріали спадкової справи, ОСОБА_11 єдиний спадкоємець, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейнової Н.С. від 19 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_11 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 , після смерті її чоловіка.

Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину відсутність у нотаріуса та співвласників у даному випадку повноважень на визначення 1/3 частки за спадкодавцем та реєстрація двох квартир під АДРЕСА_1 . Також вказано на те, що один із покупців за цим договором є неповнолітньою особою.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 04 травня 1998 року № 20, суд зазначає таке.

Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У даному випадку біржова угода укладена у 1998 році, тому спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року, далі Цивільний кодекс УРСР) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04 травня 1998 року № 20 слідує, що ця угода укладена на Товарній біржі «Нерухомість-Центр» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За своїм змістом договір, що є предметом спору у цій справі, відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ.

Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.

Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачами була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний напис № 16865 від 19 травня 1998 року.

Із договору № 20 від 04 травня 1998 року слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 7790 грн 00 коп.

На час розгляду справи спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 є зареєстрованим місцем проживання позивача.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність визнання договору купівлі-продажу від 04 травня 1998 року № 20 дійсним.

Щодо позовних вимог про визначення часток квартири за адресою АДРЕСА_2 , то суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частинами першою та другою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга статті 370 ЦК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Частина перша статті 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

З наявних у справі доказів слідує, що квартира, розташована за адресою АДРЕСА_2 (будинок літ.А-2) є об`єктом спільної сумісної власності позивачки, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідач у цій справі ОСОБА_4 .

Матеріали справи не містять доказів існування домовленості між співвласниками щодо розміру часток у означеній квартирі. Відповідач ОСОБА_4 позов визнав. Тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві власності на зазначену квартиру.

За такого, позовні вимоги про визначення часток співвласників підлягають задоволенню у повному обсязі. Слід визнати частки у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 по 1/3 частці за кожним.

Стосовно позовних вимог про визнання права власності позивача на 1/3 частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 у порядку спадкування слід зазначити таке.

Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права;

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено приписами статті 1217 ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За змістом частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, як визначено частиною першою статті 1269 ЦК України.

З матеріалів справи слідує, що позивачка ОСОБА_11 19 липня 2019 року звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Швейнової Н.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_11 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , яка подала заяву про прийняття спадщини після його смерті.

Постановою нотаріуса Швейнової Н.С. від 19 липня 2019 року вих. № 120/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 з огляду на те, що частки співвласників у цій квартирі не були визначені, а у нотаріуса відсутні такі повноваження. Також нотаріусом вказано на те, що за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровані дві квартири за АДРЕСА_4 а один із покупців квартири відповідно до договору купівлі-продажу № 20 від 04 травня 1998 року на час його укладання був неповнолітнім.

Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_3 наявні два будинка під літ Г та під літ. А-2. Власниками квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Квартира під АДРЕСА_4 за цією ж адресою, яка належить ОСОБА_11 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розташована у будинку за адресою АДРЕСА_3 , у будинку літ. А-2.

Щодо виділення часток співвласників квартири АДРЕСА_6 , то суд дійшов висновку про те, що їх частки є рівними та складають по 1/3 частині за кожним. Відповідач ОСОБА_4 , який на час розгляду справи вже є повнолітньою особою, позов визнав.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та визнання права власності за ОСОБА_11 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , розташованій у будинку літ. А-2, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до приписів частини першої статті 142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 908 грн 00 коп. судового збору за подачу позову.

Керуючись статтями 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Договір купівлі-продажу від 04 травня 1998 року № 20, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , укладений на Товарній біржі «Нерухомість-Центр», зареєстрований за № 1-20, зареєстрований КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 19 травня 1998 року за № 16865 визнати дійсним.

Визначити, що частки у праві власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є рівними та складають по 1/3 частині за кожним співвласником.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , у порядку спдакування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 908 грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31 січня 2022 року.

Суддя Шолох Л.М.