Справа № 129/262/19
Провадження № 22-ц/801/730/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войницька Т. Є.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 рокуСправа № 129/262/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.,

за участю секретаря Олійник Г.Є.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа без самостійних вимог: Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «УНІКА»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06.01.2022 року, повний текст якого виготовлений 17.01.2022 року, постановлене у приміщенні того ж суду під головуванням судді Войницької Т.Є. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "УНІКА" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

В с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Вказав, що 29.04.2018 р., близько 22-00 по вул. Гагаріна,21 в м. Гайсин внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_2 ,який керуючи автомобілем «ВАЗ - 211440 «, д.н.з. НОМЕР_1 ,порушивши правила дорожнього руху скоїв на нього наїзд, він отримав численні тілесні ушкодження і був госпіталізований до Гайсинської ЦРЛ у непритомному стані. Отримані ним при ДТП тілесні ушкодження у подальшому ускладнилися та призвели до анатомічної втрати правої нижньої кінцівки, внаслідок чого він був звільнений з роботи у зв`язку із фактичною неспроможністю виконувати надалі свої обов`язки за станом здоров`я. До ДТП він працював пакувальником в ЦХВ «Корм-ЛТД», де його середній заробіток складав 12 765,60 грн. на місяць.

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 12 .09.2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адмінправопорушення за ст.124 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 заподіяну з його вини шкоду йому не відшкодував, просив стягнути з останнього втрачений ним заробіток внаслідок втрати професійної та загальної працездатності у розмірі 27 922,50 грн за період з часу встановлення втрати ним працездатності до часу звернення до суду з позовом з з 27 серпня 2018 року по 27 січня 2019 року ; додаткові витрати на лікування у розмірі 27 882 грн. ,що складаються з 23079,25 грн. - за придбання ліків, 2000 грн. - за комп`ютерну томографію,200,20 грн. - транспортні витрати,140,60 грн. - за послуги баклабораторії,662 грн . - за тимчасові засоби пересування (костилі) ,а також стягувати матеріальну шкоду внаслідок стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку із ушкодженням здоров`я, завданого в результаті ДТП у вигляді щомісячних платежів у розмірі втраченого ним заробітку по 5 584, 50 грн. протягом строку інвалідності позивача. Крім того, просив відшкодувати йому і заподіяну протиправним діянням відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., що полягала у тривалих фізичних стражданнях, постійному депресивному стані, який поглибився внаслідок ампутації лівої кінцівки вище коліна, втраті роботи та засобів існування, поневіряннях у пошуках коштів на лікування, протезування й реабілітацію внаслідок отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, що у свою чергу, призвело до втрати спокою, постійних душевних переживань, порушення його звичайного ритму життя, пов`язаного з інвалідністю та життєвими труднощами, переживаннями у зв`язку із вимушеним доглядом за ним його рідних та близьких замість їх звичного ритму життя.

Ухвалою Немирівського районного суду від 16.10.2019 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено ПРАТ «Страхова коміпанія «Уніка»,у якому була застрахована цивільно- правова відповідальність власника «ВАЗ 211440» ОСОБА_2 .

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 06.01.2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 75 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати частково, через порушення судом норм матеріального і процесуального права, не відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а у справі постановити нове рішення, яким його позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задовольнити повністю, а в частині стягнення моральної шкоди змінити та стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. Вказав, що суд при винесенні рішення не з`ясував всі обставини справи, характер неправомірних дій відповідача та його поведінку після ДТП. В частині стягнення майнової шкоди зазначив,що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди ,є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором ,стороною якого потерпілий не був ,хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначив, що судом безпідставно занижено розмір моральної шкоди та не враховано стан його здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, після отриманих з вини відповідача травм він не може відновити свій стан здоров`я, повернутись на роботу, тому має право на повне відшкодування шкоди від відповідача в рамках деліктного зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд встановив, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу « ВАЗ 211440 », д.р.н. НОМЕР_1 (а.с.156).

29 квітня 2018 року о 22 год. 00 хв. по вул. Гагаріна в м. Гайсині Вінницької області, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 211440», д.р.н. НОМЕР_1 , всупереч вимогам п. п. 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки та перевищив швидкість в населеному пункті, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок ДТП транспортний засіб технічно пошкоджено, а пішохід ОСОБА_1 отримав легкі тілесні ушкодження.(а.с.14)

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 29.06.2018 року ОСОБА_1 з 29 квітня 2018 по 29 червня 2018 року, тобто більше ніж 21 день , перебував на стаціонарному лікуванні у Гайсинській центральній районній лікарні з діагнозом: «Політравма ДТП. Закрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку, серця, грудної клітини, нирок. Синдром здавлення. Ампутаційна кукса на рівні третини правого стегна. Множинні садини та рани обличчя, волосяної частини голови (а.с.11).30.04.2018 року йому була проведена операція ампутації правого стегна на рівні с/третини правого стегна.

З 05 липня по 24 липня 2018 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у Гайсинській центральній районній лікарні з приводу позагоспітальної правобічної нижньочасткової пневмонії, політравми ДТП, закритої черпно-мозкової травми, забою головного мозку, ампутаційної культі (а.с.10).

14.08.2019 року постановою заступника начальника СВ Гайсинського ВП ГУНП кримінальне провадження за фактом дорожньо - транспортної пригоди закрито через відсутність в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Гайсинського районного суду від 19.10.2018 року вказана постанова скасована ,а матеріали кримінального провадження направлені для продовження розслідування.

Позивач на підтвердження здійснених витрат на лікування позивач надав суду чеки і квитанції на суму 27 239,67 грн. ( без врахування витрат на пальне)

27.08.2018 року Гайсинською міжрайонною МСЕК при первинному огляді ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності безтерміново внаслідок загального захворювання та надано індивідуальну програму реабілітації інвалідів №1095 (а.с. 12-13).

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 12.09.2018 року, що набрала законної сили 24.09.2018 року, ОСОБА_2 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.(а.с.14).

На підставі викладеного і ч.6 ст.82 ЦПК України суд встановив, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 і ця обставина не підлягає доказуванню.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» на підставі страхового полісу № АМ/598781, який станом на 29.04.2018 був діючим (а.с. 130).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування розміру втраченого внаслідок каліцтва або іншого захворювання заробітку (доходу),що визначається у відсотках, суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 року у справі №227154/13-к і виходив з того,що для відшкодування за ст.ст.1195,1197 ЦК України ,обов`язковою умовою для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку , на відміну від витрат на лікування чи моральної шкоди , є підтвердження ступеня втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, належним ,допустимим доказом якого є висновок МСЕК з визначеним відсотком втрати працездатності ,який позивачем суду не надано.

В частині інших майнових вимог ,суд виходив з того, що ці правовідносини витікають із діючого договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності винного власника автомобіля «ВАЗ 211440» ОСОБА_2 ; позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я повинні заявлятись позивачем до ПрАТ СК «УНІКА» у межах ліміту відповідальності останнього , передбаченого полісом № АМ/598781 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Оскільки вимоги про відшкодування матеріальної шкоди ,що знаходяться в межах відповідальності страховика до ПрАТ «СК «УНІКА» позивач не заявляв, клопотання про заміну відповідача належним відповідачем або залучення даної страхової компанії у якості співвідповідача до суду не надавав, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди до відповідача

Задовольняючи частково вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що остання заподіяна неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 , який, порушивши правила дорожнього руху, вчинив ДТП в результаті чого завдав позивачу тілесні ушкодження та душевні страждання, а тому дійшов висновку про необхідність відшкодування ним моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із характеру немайнових втрат та обсягу фізичних, душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач внаслідок ДТП - тривале знаходження позивача на лікуванні, втрату ним частини тіла у вигляді третини ноги, інвалідність 3-ї групи, що призвело до негативних змін у його житті та супроводжувалося душевними хвилюваннями, пригніченістю, депресивним станом, а тому враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості , визначив відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 75 000 грн.

Оцінюючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог , колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими і оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди та часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував всі обставини справи, характер неправомірних дій відповідача та його поведінку після ДТП, не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Винятки із цього правила встановлено ч. 3, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими володілець транспортним засобом (власник, орендар, підрядник тощо), звільняється від обов`язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди.

Власник і водій автомобіля «ВАЗ - 211440 « ОСОБА_2 таких обставин, що виключають його відповідальність, не довів, а отже, він має нести відповідальність за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду.

Позивач в свою чергу належними допустимими ,достовірними і достатніми доказами повинен довести лише факт заподіння йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки та її розмір.

Згідно із ч. 1 ст. 1195ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

В частині вимог про відшкодування втраченого внаслідок втрати чи зменшення працездатності заробітку (доходу) позивач повинен довести встановлений медико-соціальною експертизою розмір відсотків втрати ним професійної та загальної працездатності по наявній у нього групі інвалідності.

Таких доказів позивач суду не надав, оскільки довідка ,що є у справі свідчить лише про встановлення йому 3 групи інвалідності без даних щодо ступеня втрати професійної (загальної) працездатності по наявній у нього групі інвалідності .

Відповідне клопотання про призначення судом експертизи для визначення відсотка втрати працездатності суду не заявляв і не довів розмір відшкодування.

Разом із тим, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 ,як володільця вказаного автомобіля перед третіми особами, була застрахована в ПРАТ «Страхова компанія «УНІКА» згідно полісу обов`язкової цивільно-правової відповідальності АМ/598781, що станом на 29.04.2018 являвся чинним (а.с. 130)

Згідно ст.23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим

Положеннями ст.ст.3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.979, 980 ЦК України передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників (страхувальників) наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. За змістом ст.17 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.981 ЦК України договір обов`язкового страхування, яким особа страхує свою цивільно-правову відповідальність, укладається у письмові формі, зокрема, шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва поліса.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та

здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного

потерпілого.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те,що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди ,э абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором ,стороною якого потерпілий не був ,хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб було висловлене у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц, не заслуговує на увагу , оскільки спростовується правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати ВС від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18),згідно якої відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).

Отже Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і відступати від них не вбачається підстав.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019р. у справі №755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Таким чином, страховик, за умови укладення страхувальником договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим та здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнову шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника (у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування) або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншим від розміру фактично завданих збитків. В останньому випадку на (страхувальника) покладається обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди.

Відповідно ст.ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається зі змісту ст.ст.50,53,175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Оскільки позивач , користуючись своїми правами диспозитивно, не заявив позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди до страховика відповідача ПрАТ «СК`Уніка» і не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача і не клопотав про залучення до участі у справі в якості співвідповідача страховика,суд обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог до страхувальника .

Тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставне заниження судом розміру відшкодування моральної шкоди , не врахування стану його здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках на думку колегії суддів ,з врахуванням не оскарження відповідачем рішення ,не заслуговують на увагу.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою цієї статті передбачено,що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,а також в інших випадках, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 дійшла висновку ,що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Зі змісту ст.23 ЦК вбачається ,що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї .

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди » розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає ,що суд вірно оцінив характер та обсяг чималих страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач внаслідок неправомірних винних дій відповідача , характер немайнових втрат та, з урахуванням підтвердженого постановою суду отримання в результаті ДТП позивачем легких тілесних ушкоджень, стану його здоров`я, тривалості лікування,втрати частини ноги,протезування, отримання по життєво інвалідності 3 групи ,що потягнуло суттєві вимушені зміни у його житті та пов`язані з цим душевні страждання,пригнічений ,депресивний стан, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування у розмірі 75 000 грн.

Колегія вважає,що заявник скарги не навів переконливих доводів на спростування визначеного судом розміру відшкодування цієї шкоди,а тому апеляційна скарга у цій частині задоволенню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги також правильні висновки суду не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення,.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення не наведені , рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , понесені судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06.01.2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький В.В. Оніщук