П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 752/25799/18

Номер провадження 22-ц/824/5643/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними розписки про отримання коштів у борг від 05 липня, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2013 році ОСОБА_3 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за розписками від 05 липня, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 487 304 грн. 23 грн.

Позивач зазначає, що під час судових засідань він заперечував написання таких розписок, неодноразово вимагав від позивача надати оригінали таких розписок у судове засідання для огляду та з метою проведення почеркознавчої експертизи, оскільки ніколи не писав і не підписувався на останніх.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що вищевказані розписи мають бути визнані судом недійсними.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року (а.с. 115-118) у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 22 листопада 2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у 2013 році ОСОБА_3 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за розписками від 05 липня, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року.

Під час розгляду зазначеної справи, скаржник заперечував факт написання та підписання ним розписок, неодноразово вимагав від позивача надати їх оригінали для огляду та з метою проведення почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 487 304 грн. 23 грн.

Скаржник зазначає, що під час розгляду даної справи, у травні 2021 року його представником подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у задоволенні якого, судом першої інстанції було відмовлено. При цьому, оригінали розписок судом першої інстанції не досліджувались. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки тим фактам, що сторонами не було дотримано форми розписок та, що ними не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов такого виду правочину, а відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Волощук В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача - адвокат Бартощук А.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що факт підписання розписок позивачем підтверджується відповідним висновком експертного почеркознавчого дослідження № 49/16 від 06 вересня 2016 року, а факт отримання позивачем грошових коштів за розписками був встановлений судовим рішенням при розгляді справи № 1008/7856/12, а отже не підлягає доказуванню. Крім того, судом зазначено, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення, на що посилається позивач, не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року (а.с. 15-16), яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року залишено без змін (а.с.17-20), у справі № 1008/7856/12, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти за борговими розписками від 05 липня, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року, в сумі 483 863 грн. 23 коп. та судовий збір у сумі 3 441 грн., а всього 487 304 грн. 23 коп.

Відповідно до висновку №49/16 від 06 вересня 2016 року експертного почеркознавчого дослідження за зверненням адвоката Музичко Р.В., підписи від імені ОСОБА_2 в боргових розписках від 23 липня 2007 року, 05 липня 2007 року, 28 серпня 2007 року, 12 жовтня 2007 року, 28 листопада 2007 року, 19 січня 2008 року, 19 січня 2008 року, 05 лютого 2008 року виконані однією особою - самим ОСОБА_2 (а.с. 73-80).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, предметом даного позову є визнання недійсними розписок про отримання коштів у борг від 05, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року. Підставою позову є те, що позивач не писав вищевказані розписки.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Тобто, недійсним може бути визнаний лише укладений договір. В свою чергу, така підстава позову, як не вчинення правочину, не може мати своїм наслідком визнання цього ж правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, враховуючи те, що позивач просив суд визнати недійсним правочин з підстави його не вчинення, що суперечить нормам чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання розписок, недійсними.

Крім того, слід зазначити, що як вбачається зі змісту рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року по справі № 1008/7856/12, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року залишено без змін, судом було частково задоволено вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з визнання сторонами обставин отримання відповідачем коштів за розписками від 05, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року. При цьому, суд критично поставився до тверджень представника відповідача, що за вищевказаними розписками відбулися розрахунки у зв`язку з веденням сторонами господарської діяльності.

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено факт отримання ОСОБА_2 коштів за розписками від 05, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року. В свою чергу, зазначені судові рішення не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 заперечувався факт написання таких розписок, у зв`язку чим, ним би порушувалось питання про призначення почеркознавчої експертизи.

Таким чином, наявні підстави вважати, що розписки від 05, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року були написані саме ОСОБА_2 . Інше твердження, протирічило б висновкам викладеним у рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року та ухвалі Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року у справі № 1008/7856/12.

Слід також зазначити, що факт підписання ОСОБА_2 розписок від 05, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 року, підтверджується висновком №49/16 від 06 вересня 2016 року експертного почеркознавчого дослідження за зверненням адвоката Музичко Р.В., який скаржником не спростовано.

Таким чином, суд першої інстанції врахувавши обставини справи встановлені рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року у справа № 1008/7856/12, а також висновки експертного почеркознавчого дослідження № 49/16 від 06 вересня 2016 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання розписок недійсними.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що останній заперечував проти факту написання розписок та неодноразово вимагав надати їх оригінали для огляду, та з метою проведення почеркознавчої експертизи, під час розгляду справи № 1008/7856/12, оскільки як вбачається зі змісту судових рішень першої та апеляційної інстанції, у судовому засіданні ОСОБА_2 визнав факт отримання коштів за вищевказаними розписками, питання про призначення почеркознавчої експертизи у межах розгляду зазначеної справи, сторонами не порушувалось.

Посилання скаржника на відмову у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, не дослідження судом першої інстанції оригіналів розписок, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки в даному випадку, факт отримання скаржником коштів за розписками, встановлено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2014 року (справа № 1008/7856/12). З вищевказаних судових рішень не вбачається, що ОСОБА_2 оспорювався факт написання розписок, та що ним порушувалося питання про призначення експертизи. Натомість, заперечуючи проти задоволення вимог у справі № 1008/7856/12, представник ОСОБА_2 посилався на те, що за розписками відбулися розрахунки у зв`язку з веденнями сторонами господарської діяльності. Тобто підтвердив факт отримання ОСОБА_2 коштів за розписками, які у межах даного спору просить визнати недійсними. Таким чином, призначення експертизи за наявності зазначених обставин, є недоцільним.

Посилання скаржника на недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення, є безпідставним, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним, проте не може вважатися недійсним, яким його просить визнати позивач.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 травня 2022 року

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Т.О. Невідома

В.А. Нежура