ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року

м. Київ

справа № 521/15207/16-ц

провадження № 61-21543св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М.,

Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 (відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору),

відповідач за первісним позовом - Одеська міська рада (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), ОСОБА_2 (відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору),

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним позовом та за позовом третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Одеської міської ради і ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову вказувала, що вона більше двадцяти років перебувала у близьких дружніх стосунках із ОСОБА_4 . Своєї сім`ї та близьких родичів в останньої не було, проживала вона одна. Весь час за нею доглядала

ОСОБА_1 , лікувала, годувала, прала, сплачувала комунальні платежі, допомагала у вирішенні побутових питань.

У травні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі укладено договір довічного утримання. У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 цей договір нотаріально не посвідчено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а позивач організувала та понесла витрати на її поховання.

Вказувала, що у власності ОСОБА_4 перебувала квартира АДРЕСА_1 . За укладеним 10 травня 2016 року договором довічного утримання ОСОБА_4 зобов`язалась передати у власність

ОСОБА_1 вказану квартиру, а остання зобов`язалась довічно утримувати і доглядати відчужувача з моменту підписання договору.

Посилаючись на непосвідчення нотаріусом вказаного договору довічного утримання та смерть ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулась із позовом, в якому просила визнати дійсним укладений правочин та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

У подальшому ОСОБА_1 змінила предмет позову та остаточно просила суд встановити факт її постійного проживання більше п`яти років однією сім`єю з ОСОБА_4 до дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати її спадкоємцем ОСОБА_4 четвертої черги та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

У лютому 2018 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одеська міська рада, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування ОСОБА_3 вказував, що він є рідним дядьком ОСОБА_4 . Як єдиний спадкоємець третьої черги останньої, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину не отримав у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Після звернення до нотаріуса він дізнався, що на спадкове майно ОСОБА_4 претендують ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і у суді розглядаються справи щодо вказаного спадкового майна.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив: встановити факт родинних відносин зі спадкодавцем, а саме, що він є рідним дядьком ОСОБА_4 ; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 листопада

2018 року, ухваленим у складі судді Плавича І. В., первісний позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 більше п`яти років однією сім`єю з ОСОБА_4 до дня відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги після ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру

АДРЕСА_1 загальною площею 22,1 кв.м, в тому числі жилою площею 11,6 кв.м, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 .

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_3 є рідним дядьком

ОСОБА_4 .

У задоволенні позову ОСОБА_3 в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після ОСОБА_4 , оскільки довела належними і допустимими доказами факт її постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 у встановлений законом строку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, суд першої інстанції вважав доведеним факт родинних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Місцевий суд зазначив, що ОСОБА_3 , будучи спадкоємцем третьої черги, мав подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановивши, що ОСОБА_3 не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, подав заяву про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку та не звертався з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_3 таким, що прийняв спадщину після ОСОБА_4 , тому відмовив у задоволенні позову про визнання за ним права власності на спадкове майно.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку представником ОСОБА_3 - адвокатом Гречком І. О. в частині вирішення позову ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування та в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Постановою Одеського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Гречком І. О., скасовано рішення Малиновського районного суду міста Одеси

від 22 листопада 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції про існування правових підстав для встановлення факту проживання позивача разом зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до дня відкриття спадщини. Вказував про відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 однією сім`єю; доказів про наявність взаємних прав та обов`язків; існування спільного сімейного бюджету та ведення спільного господарства.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що самі по собі показання свідків, допитаних за ініціативою позивача, не можуть бути достатніми і беззаперечними доказами проживання позивача разом зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до дня відкриття спадщини і не можуть мати вирішального та переважного значення з урахуванням встановлених у справі обставин.

Також апеляційний суд врахував, що ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_3

з 5 квітня 2014 року, а попереднє її місце реєстрації - житловий будинок на АДРЕСА_4 - з 2 квітня 2012 року.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення вимог

ОСОБА_5 про встановлення факту, суд апеляційної інстанції зазначив про відмову у задоволенні похідних вимог про визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить постанову Одеського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту та визнання права власності і залишити в цій частині в силі рішення Малинівського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2018 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем більше п`яти років до відкриття спадщини. Апеляційний суд не врахував, що вона та ОСОБА_4 спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки та їх спільне проживання не суперечило моральним засадам суспільства.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання свідків, які є належними і допустимими доказами її постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Заявник вказує про неврахування судом апеляційної інстанції відсутності у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції про визнання за нею права власності на спадкове майно, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після ОСОБА_4 , тому рішення суду у вказаній частині не вливає на обсяг його прав та обов`язків.

Вважає помилковим висновок судів попередніх інстанції про існування правових підстав для встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки беззаперечних доказів родинних відносин вказаних осіб матеріали справи не містять.

Позиція інших учасників справи

У березні 2020 року представник ОСОБА_3 - адвокат Крицак К. В. подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалась на безпідставність її доводів та відповідність висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з грудня 1998 року до 4 липня

2016 року ОСОБА_4 постійно проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 .

На підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В. за № 1648, ОСОБА_4 є власником квартири

АДРЕСА_1 .

З 4 липня 2016 року до 25 липня 2016 року ОСОБА_4 постійно проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

10 травня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі склали договір, названий сторонами як договір довічного утримання (догляду).

На підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В. за номером № 2961, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 16 січня 2017 року звернулася ОСОБА_2 , 24 січня 2017 року - ОСОБА_1 , 28 квітня

2017 року - ОСОБА_3 .

Зі змісту довідки № 121 від 16 січня 2017 року суди встановили, що ОСОБА_1 з 5 квітня 2014 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 з дочкою ОСОБА_6 1989 року народження та сином ОСОБА_7 , 2009 року народження. Також суди встановили, що попереднім місцем реєстрації ОСОБА_1 з 2 квітня 2012 року є житловий будинок на АДРЕСА_4 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частинами першою, третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11 січня

2020 року в справі № 750/474/19 (провадження № 61-18622св19), від 20 лютого 2020 року в справі № 643/447/18 (провадження № 9319св19), від 2 червня

2020 року в справі № 755/9824/17 (провадження № 3375св19) та від 6 грудня 2021 року в справі № 520/11063/19 (провадження № 61-12102св20).

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач за первісним позовом зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 ; спадкодавець ОСОБА_4 з грудня 1998 року до 4 липня

2016 року ОСОБА_4 постійно проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 ; з 4 липня 2016 року до 25 липня

2016 року - у квартирі АДРЕСА_1 .

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх належними та допустимими доказами, які оцінено згідно з вимогами процесуального закону, суд апеляційної інстанції, встановивши, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини за місцем проживання спадкодавця ОСОБА_4 , пов`язаність їх спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що є визначальним у вирішенні питання про спадкування на підставі статті 1264 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не набула право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги.

Посилання заявника про неврахування судом апеляційної інстанції обставин її спільного проживання зі спадкодавцем, пов`язаності їх спільним побутом та існування взаємних прав і обов`язків відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційний суд вважав такі обставини не доведеними належними і допустимими доказами. Під час касаційного перегляду справи заявник вказаний висновок апеляційного суду не спростував.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги показання свідків, є безпідставними, оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що самі по собі показання свідків не дають підстав для висновку про доведеність факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю й визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після ОСОБА_4 .

Такі доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки вказаних доказів та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника про відсутність у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі є безпідставними, оскільки останній є учасником справи і відповідне процесуальне право гарантоване йому частиною першою статті 352 ЦПК України.

Також не впливають на правильність висновку суду апеляційної інстанції доводи касаційної скарги про недоведення ОСОБА_3 факту родинних відносин з ОСОБА_4 , оскільки, по-перше, постанова апеляційного суду оскаржується в касаційному порядку виключно в частині вирішення первісного позову; по-друге, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків апеляційного суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду, з наданням таким фактам відповідної правової оцінки.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 , оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Враховуючи, що касаційна скарга не містить вимог про скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3 , колегія суддів, з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України, дійшла висновку про відсутність підстав для перегляду оскаржуваного судового рішення у зазначеній частині.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук