КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1701/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської Анни Вячеславівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року, та апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Біліченка Віктора Васильовича на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за об`єднаними в одне провадження позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення участі батька у вихованні дитини,

встановив:

у листопаді 2020р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити наступний спосіб участі батька у вихованні сина, за місцем проживання батька дитини, що не виключає можливості спілкування поза межами його житла:

1)
Побачення: перший, третій тиждень кожного місяця з 10год. 00хв. суботи до 18год. 00хв неділі, без присутності матері;

2) День народження сина у парні роки з 10год. 00хв. до 20год. 00хв.;

3) Офіційні державні свята у парні роки, без присутності матері;

4) 21 (двадцять один) день спільного відпочинку в літній період під час відпустки батька, без присутності матері.

Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 17 вересня 2016 року між ним та ОСОБА_1 був укладений шлюб, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 червня 2020 року . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 .

Позивач посилався на те, що після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , окремо від нього, він надає матеріальну допомогу та сплачує аліменти на малолітнього ОСОБА_4 , однак

відповідач перешкоджає його побаченням з сином, уникає будь-яких контактів з ним, не повідомляє про місце перебування сина та не надавала можливості йому взяти сина з собою на вихідні. В подальшу будь-які зустрічі батька з дитиною відбувались впродовж не більше двох годин раз в місяць біля будинку відповідача та у її присутності. Зазначені обставини ніяк не давали права батьку особистого спілкування з дитиною та заважають нормальному духовному розвитку малолітньої дитини.

Позивач зазначав, що 21 жовтня 2020 року звернувся із заявою про визначення способу участі у вихованні сина та спілкування з ним до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації, однак рішення за його заявою прийнято не було у зв`язку із зверненням відповідача до суду з даним позовом.

Позивач вважав, що відповідач, проживаючи разом з дитиною, не має права перешкоджати йому спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні.

У жовтні 2020р. ОСОБА_1 звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом, в якому просила встановити графік спілкування ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у присутності матері щосереди з 18год. 00хв. до 20 год. 00хв. та щонеділі з 10год. 00хв до 13год. 00хв. та стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначала, що з 17 вересня 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак життя з відповідачем не склалось майже відразу після реєстрації шлюбу через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки щодо ведення спільного господарства. Фактично причиною припинення шлюбу стало те, що відповідач в шлюбі продовжував вести холостяцький спосіб життя, всі випробування, пов`язані з народженням сина, виявилися для нього непомірним та небажаним тягарем.

Позивач зазначала, що після розірвання шлюбу син залишився проживати та зареєстрований разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі створені всі умови для проживання дитини (спальне місце, необхідні речі, продукти харчування, книжки та іграшки тощо). Фактично відповідач перестав постійно проживати разом з ними з весни 2018 року, коли дитині ще не виповнився рік. Протягом кількох місяців вона сподівалася, що відповідач повернеться до родини, вживала заходи для примирення, а у грудні 2018 року остаточно зрозуміла, що відповідач не бажає нести відповідальність за родину та сина.

Позивач стверджувала, що малолітній ОСОБА_4 забув відповідача, не сприймає його як свого батька та при зустрічах називає його "дядею". Вона ніколи не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з сином, в той же час саме з боку відповідача не було бажання систематично займатися вихованням дитини. З січня 2020 року по вересень 2020 року відповідач жодного разу не відвідав малолітнього ОСОБА_4 , пояснював це своєю зайнятістю на роботі та образою на те, що вона у судовому порядку стягнула з нього аліменти на дитину, зустрічі відповідача з малолітнім сином носили періодичний характер від одного тижня до 7 місяців.

Позивач посилалася на те, що відповідач не має власного житла, орендує квартиру разом з ще одним чоловіком, вони ведуть холостяцький спосіб життя, періодично розпивають пиво та вино, в орендованій квартирі відсутні умови для проживання сина - відсутнє дитяче ліжко, речі, взуття, книжки та іграшки, дитяче харчування, медична аптечка, тощо.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року цивільні справи об`єднані в одне провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволені частково, встановлено наступний порядок побачень батька з малолітнім сином:

- першої та третьої суботи місяця, другої та четвертої суботи місяця з 10 год. до

14год. у присутності матері протягом 4-х місяців з дня вступу рішення в законну силу;

- по закінченню 4-х місячного терміну кожного понеділка, кожної середи, кожної п`ятниці з 17 год. до 20 год. без присутності матері;

- по закінченню 4-х місячного терміну кожної другої та четвертої суботи, та кожної першої та третьої неділі з 10 год. до 20 год. без присутності матері;

- щорічно в день народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12 год. до 20 год. в присутності матері;

- влітку на оздоровлення 21 один день поспіль щорічно без присутності матері.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 9 600грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 20 000грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840грн.

У поданій апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким встановити графік спілкування ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у присутності матері щосереди з 18год. 00хв. до 20 год. 00хв. та щонеділі з 10год. 00хв до 13год. 00хв. та стягнути судові витрати.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування тієї обставини, що ОСОБА_2 припинив проживати разом з апелянтом на початку 2018 року, коли малолітньому ОСОБА_4 не виповнилось і року, лише з осені 2020 року став інколи приходити та гуляти разом з сином у присутності ОСОБА_5 . Проти даної обставини не заперечував і сам ОСОБА_2 , а тому дитина не ідентифікує ОСОБА_2 , як батька, тому що він не проживає з дитиною разом більше трьох років.

Адвокат Чучковська А.В. зазначає, що ОСОБА_2 не цікавився долею свого сина, він не обізнаний про коло інтересів дитини, його харчові та поведінкові звички тощо, що призвело до того, що між батьком та дитиною не сформований взаємний міцний психо-емоційний зв`язок, в очах дитини ОСОБА_2 не є тією особою, яка створює для неї соціально-підтримуюче середовище, тому висновок суду про сумлінну та систематичну явку батька до дитини є припущенням суду, на якому не може ґрунтуватися рішення суду.

Представник ОСОБА_1 вважає, що суд не врахував, що ОСОБА_2 орендує двокімнатну квартиру у м. Бровари разом з товаришем, якого дитина не знає, це для нього чужа людина. У орендованій квартирі для дитини належні умови для перебування не створені, а створена лише видимість таких умов: є розкладне ліжко, костюм для перебування у приміщенні, кімнатне взуття, пакет мультизлакової каші та пачка дитячого печива. При цьому в квартирі відсутні: аптечка, дитячі книжки, іграшки тощо.

Крім того, суд не врахував рекомендації експерта-психолога, який наполягав на короткій тривалості зустрічей малолітнього ОСОБА_4 з батьком з поступовим збільшенням часу їх тривалості в залежності від бажання дитини до участі у таких зустрічах у період поки у дитини не сформується стійке сприйняття ОСОБА_2 , як батька.

Адвокат Чучковська А.В. стверджує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки суддя повинен був відмовити ОСОБА_2 у відкритті провадження за його позовом, оскільки на момент подачі вказаного позову у провадженні Бердичівського міськрайонного суду перебувала інша справа між тими самими сторонами, про той саме предмет і з тих саме підстав, про що ОСОБА_2 особисто зазначив у

своєму позові.

Також представник ОСОБА_6 стверджує, що 16 лютого 2021 року нею в судовому засіданні подано клопотання про допит свідків, однак суд першої інстанції відмовив у його задоволенні, чим обмежив ОСОБА_6 та її представника у виборі процесуальних засобів доказування.

Адвокат Чучковська А.В. зазначає, що долучені ОСОБА_2 до матеріалів справи скриншоти переписки з ОСОБА_6 у месенджері «Viber» є особистою (приватною) перепискою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який не звертався з проханням надати згоду на долучення до матеріалів справи скриншотів особистого листування, відповідно ОСОБА_6 згоду на оприлюднення та долучення до матеріалів цивільної справи не надавала, а ОСОБА_2 таким чином порушив її законні права.

Також адвокат Чучковська А.В. звертає увагу суду, що суд першої інстанції ухвалював оскаржуване рішення не на робочому місці, а у відпустці, оскільки повний текст рішення суду складено 2 вересня 2021 року, а відповідно до довідки Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року суддя Гончарук В.П. перебував у 2021 році у черговій відпустці з 30 серпня 2021 року по 30 вересня 2021 року.

Адвокат Чучковська A.B. стверджує, що суд без належного мотивування та відповідної оцінки висновку органу опіки і піклування Дніпровської РДА в м. Києві від 17 березня 2021 року, керуючись даним висновком встановив графік спілкування батька з сином, що не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Разом з цим, ОСОБА_1 та її представник неодноразово зазначали, що даний висновок є немотивованим, таким, що суперечить наявним в справі письмовим доказам та не містить відповіді щодо тих режимів спілкування, які заявлені у обох позовах. Зазначений висновок не вказує на те, чи має бути присутньою мати під час зустрічей батька з дитиною, в чому є невідповідність якнайкращим інтересам дитини режиму спілкування, запропонованому кожним з батьків тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Біліченко В.В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, оскільки ОСОБА_7 щомісячно перераховує аліменти на сина ОСОБА_4 в розмірі 6 000грн, дана обставина була підтверджена матір`ю дитини у суді першої інстанції, де вона також підтвердила про відсутність заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, ОСОБА_2 має постійне місце роботи та достатній заробіток, веде нормальний спосіб життя, за місцем проживання має всі необхідні умови для проживання сина, про що складено акт обстеження умов проживання від 19 жовтня 2020 року.

Також адвокат Біліченко В.В. зазначає, що висновок судово-психіатричного експерта №189 від 16 листопада 2020 року є неповним та не об`єктивним. Психолог не досліджувала матеріали цивільної справи, особисто не спілкувався з батьком дитини. Висновок психолога містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без врахування фактичних обставин справи. Отже, такий висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не є належним доказом у справі.

У поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. просить додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити представнику ОСОБА_2 - адвокату Біліченку В.В. у стягненні судових витрат на надання правничої допомоги.

Адвокат Чучковська А.В. зазначає, що адвокат Біліченко В.В. просив стягнути судові витрати, розмір яких втричі більший, ніж попередньо заявлений, при цьому не вказано на збільшення такого розміру. З поданих документів в частині вирішення питання судових витрат не конкретизовано справу, у якій адвокат Біліченко В.В. надавав правову допомогу ОСОБА_2 , що суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній в

постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17.

Також адвокат Чучковська А.В. зазначає, що при частковому задоволенні позовів у справі, суд неправомірно стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судовий збір та інші судові витрати в повному розмірі.

Крім того, суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_6 та її представника - адвоката Чучковську A.B. про розгляд заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Біліченка В.В. про ухвалення додаткового рішення.

Також заява адвоката Біліченка В.В. подана після проголошення рішення суду 25 серпня 2021 року, а оскільки матеріали справи не містять відомостей про намір адвоката Біліченка В.В. подавати докази чи клопотання про долучення до матеріалів справи відповідної заяви, то вказану заяву потрібно було залишити без розгляду.

У поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Біліченко В.В. просить додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на її користь судових витрат.

Адвокат Біліченко В.В. стверджує, що судом першої інстанції не враховано, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 у відповідності до ч. 1 ст.134 ЦПК України не подала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Крім того, зазначення ОСОБА_6 у позовній заяві судових витрат про сплату правової допомоги в розмірі 20 000грн без деталізації та без визначення оплати послуг за годину є не детальним, не повним та таким, що вказує на маніпуляції при здійсненні розрахунку.

Крім того, представником ОСОБА_6 - адвокатом Чучковською A.B. не направлялась заява про ухвалення додаткового рішення разом із додатками на адресу ОСОБА_2 чи його представника.

Також в наданих додатках до заяви адвоката Чучковської A.B. відсутній акт виконаних робіт, при цьому надано суду Акт-рахунок №1 від 30 серпня 2021 року.

При аналізі вказаного акту з`ясовано, що при визначені часу участі адвоката Чучковської A.B. в судових засіданнях Дніпровського районного суду міста Києва, остання посилається на інформацію, яка міститься у протоколах судових засідань та зазначає час участі в судових засіданнях 10год. 22хв. Однак це не відповідає інформації, яка міститься в даних протоколах судових засідань і при перерахунку такий час становить 5год. 23хв.

При цьому суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати в повному розмірі, оскільки її позов було задоволено частково.

Також адвокат Біліченко В.В. зазначає, що суд першої інстанції не врахував правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах: від 08.04.2021р. в справі №161/20630/18, від 20.11.2018р. у справі №910/23210/17 та від 18.03.2021р. у справі №910/15621/19.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки попередній орієнтовний розрахунок судових витрат було вказано в позовній заяві, акт-рахунок №1 від 30 серпня 2021 року є актом виконаних робіт, який фактично підтверджує обсяг з детальним зазначенням найменування, часу та вартості кожної роботи (наданої послуги), а підрахунок часу участі адвоката Чучковської А.В. у судових засіданнях, що становить 5год. 23хв є хибним.

Крім того, адвокат Чучковська А.В. вважає хибними посилання адвоката Біліченка В.В. на правові позиції Верховного Суду, оскільки вони мають інший предмет

доказування.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника - адвоката Біліченка В.В., пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Чучковської А.В., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2016 року, є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 червня 2020 року шлюб сторін розірвано.

Як визнали сторони, після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно договору оренди квартири від 1 червня 2020 року ОСОБА_2 орендує квартиру АДРЕСА_2 . Строк договору оренди становить 2 роки з правом його поновлення.

ОСОБА_2 працює на іноземному підприємстві «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», яке знаходиться у смт. В. Димерка, Броварського району Київської області.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 189 від 16 листопада 2020 року, складеного експертом державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» Кречик О.А. за заявою ОСОБА_1 , соціально-підпримуюче середовище для малолітнього ОСОБА_8 створює його мати ОСОБА_1 . Батька ОСОБА_2 дитина не ідентифікує як свого батька та не виявляє ознак будь-якої прив`язаності до нього. Враховуючи вказані обставини та малолітній вік дитини, експерт вважає, що при складанні графіку спілкування дитини з батьком обов`язковим буде врахування та забезпечення обов`язкової присутності матері під час цих зустрічей, організація зустрічей у звичних для дитини місцях, коротка тривалість зустрічей з батьком з поступовим збільшенням часу їх тривалості в залежності від бажання дитини до участі у таких зустрічах у період поки у дитини не сформується стійке сприйняття ОСОБА_2 , як батька, та позитивне значиме психоемоційне ставлення до нього.

Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 березня 2021 року запропоновано визначити участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 у формі спілкування з сином першої та третьої суботи місяця, другої та четвертої неділі місяця з 10год. до 14год. протягом двох місяців з подальшим переглядом графіка спілкування.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини та його права на спілкування з батьком. Визначаючи графік зустрічей суд першої інстанції врахував необхідність надання строку для відновлення взаємовідносин батька та дитини.

Колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом

їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом № 166-V від 20.09.2006р. та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р., зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 141, 151, 153, 157-159, якими передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Виходячи з права того із батьків, який проживає окремо від дитини, на спілкування з нею, а також з необхідності захисту прав та інтересів малолітьного при спілкуванні із цим батьком (матір`ю), суд у своєму рішенні визначає порядок такого спілкування (час, місце, тривалість спілкування тощо), з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро- емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дитиною, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.

Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. Так, в рішенні по справі «A.V. проти Словенії» (заява № 878/13) ЄСПЛ нагадав, що згідно зі статтею 8 Конвенції держава несе позитивні зобов`язання щодо «ефективної поваги» до сімейного життя. Зокрема, в справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню.

Суд першої інстанції, встановлюючи порядок побачень батька з малолітнім сином, прийшов до вірного висновку, що підстави для усунення батька від спілкування з дитиною відсутні, та враховуючи відсутність згоди між сторонами щодо порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, такий порядок встановлюється судом.

Встановлюючи порядок побачень батька з сином, суд першої інстанції врахував інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги адвоката Чучковської А.В., що наявний у матеріалах даної справи висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 березня 2021 року, не є обґрунтованим та не містить висновку щодо розв`язання даного спору, не аналізує позовні вимоги, та не враховує інтереси дитини. Крім того, зазначений висновок визначає способи участі батька у вихованні та спілкуванні з сином тільки на два місяці, що не є можливим при вирішенні даного спору судом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наданий органом опіки та піклування висновок у даній справі, не повинен братися до уваги при вирішенні цього спору.

Визначаючи порядок побачень батька з сином, суд першої інстанції належного обґрунтування не навів, а також вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 , що суперечить положенням ст. 13 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановив обтяжливий, як для дитини, так і для батьків спосіб участі батька у вихованні дитини.

Суд першої інстанції не врахував, що дитина разом з матір`ю проживає у місті Києві, а відповідач працює та проживає у Київській області у м. Бровари, дні зустрічей, які визначив суд, припадають на робочі дні та часи ОСОБА_2 , що внесе дезорганізацію у звичний ритм життя обох сторін.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що графік побачень батька з сином підлягає зміні, враховуючи позовні вимоги саме ОСОБА_2 , оскільки це не суперечить інтересам дитини, а судом не встановлено негативного впливу батька на сина.

При цьому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність надання певного часу для відновлення взаємовідносин батька з сином, враховуючи, що він тривалий час проживав з матір`ю та мав не значний час спілкування з батьком і тільки у присутності матері.

З цих же підстав колегія суддів вважає, що задоволенню не підлягають вимоги ОСОБА_2 про визначення днів побачень з суботи до неділі, з ночівлею дитини за місцем проживання батька.

Колегія суддів вважає, що запропонований ОСОБА_1 графік зустрічей батька з сином є обмеженим, часів спілкування недостатньо, щоб налагодити контакт з дитиною, оскільки батько та мати мають рівні права та обов`язки, і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити з інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги адвоката Чучковської А.В. про необхідність врахування рекомендацій експерта-психолога, який наполягав на нетривалості зустрічей батька з сином та їх поступового збільшення в залежності від бажання дитини спілкуватися з батьком, колегія суддів вважає безпідставними, так як обмеження спілкування батька з

сином суперечить саме інтересам дитини, а судом не встановлено об`єктивних умов, за яких такі побачення можуть відбуватися виключно за бажанням дитини та бути не тривалими.

Крім того, зі змісту висновку експерта вбачається, що він складений на підставі тільки відомостей, які були повідомлені матір`ю дитини, без врахування пояснень батька, а відтак не може вважатися належним доказом у даній справі, так як складений на неповно вивчених матеріалах справи та обставинах справи.

Верховний суд у постанові від 1 липня 2020 року, справа № 138/96/17, зазначив, що визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам і обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати насамперед інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

У даній справі, враховуючи малолітній вік дитини, вона не висловлювала своєї думки щодо участі батька у спілкуванні з ним та в його вихованні. Разом з цим, суд не встановив, а ОСОБА_1 не надано доказів, що психоемоційний стан дитини свідчить про те, що спілкування з батьком суперечить бажанню дитини, і не відповідає найкращим її інтересам.

Також колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_2 про надання можливості спілкуватися з сином у день його народження без присутності матері у парні роки, є правомірними, враховуючи відносини сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе встановити наступний графік спілкування ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_4 :

- протягом перших чотирьох місяців після набрання рішенням законної сили кожної першої та третьої суботи місяця з 10год до 14год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 . У подальшому кожної першої та третьої суботи місяця з 10год. до 18год. без присутності матері дитини;

- день народження сина у парні роки з 10год. до 20год. без присутності матері;

- щорічно 21 день спільного відпочинку під час відпустки батька у літній період без присутності матері ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, так як повинен був відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , враховуючи звернення ОСОБА_1 до Бердичівського районного суду Житомирської області з аналогічним позовом раніше, колегія суддів вважає безпідставними, так як позовні вимоги ОСОБА_2 не є аналогічними до позовних вимог ОСОБА_1 . Об`єднавши позови в одне провадження, суд першої інстанції надав можливість кожній стороні довести свої твердження та посилання, заявити свій бажаний графік зустрічей з дитиною та розглянув спір з врахуванням позиції кожної сторони.

Посилання адвоката Чучковської А.В. на те, що суд ухвалював рішення не на робочому місці, оскільки повний текст рішення складений 2 вересня 2021 році, коли суддя перебував у відпустці, чим порушені норми процесуального права, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що рішення судом прийнято 25 серпня 2021 року, у нарадчій кімнаті та у робочий час судді.

Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Суддя зазначив, що повний текст рішення був виготовлений 2 вересня 2021 року, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень в цей же день рішення направлено до реєстру для оприлюднення, що спростовує твердження апелянта про не

перебування судді на робочому місці 2 вересня 2021 року.

Та обставина, що згідно довідки суду суддя 2 вересня 2021 року перебував у відпустці, не є беззаперечним доказом того, що він не перебував у приміщенні суду і не складав повний текст рішення, а нормами процесуального права не заборонено складання повного тексту судового рішення поза межами робочого часу судді.

Перелік порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, наведений у ч. 3 ст. 376 ЦУПК України. У вказаному переліку не зазначено, що обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції є складання повного тексту судового рішення не у робочий час судді.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року, провадження № 11-98 сап 21, «всилу специфіки своїх обов`язків суддя здійснює власну діяльність в умовах ненормованого робочого дня і самостійно має розподіляти свою роботу протягом дня з метою належного виконання покладених на суддю законом обов`язків. На практиці судді доволі часто виконують власну роботу далеко за межами робочого часу суду як установи і навіть в неробочі дні. Відповідно до частини першої статті 48 Закону Україна «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Трудове законодавство не містить окремих положень щодо обліку робочого часу суддів. Перебування судді протягом якогось визначеного періоду часу у конкретно визначеному приміщенні не може бути ані суттю його роботи, ані частиною суті його роботи…Графіки робочих процесів судді, визначення робочого місця, закріпленого за суддею, не є змістом його роботи, а є лише елементами організації його роботи…».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що складання повного тексту судового рішення у період перебування судді у відпустці, не є підставою для скасування судового рішення і не є порушенням норм процесуального права.

Переглядаючи додаткові рішення суду від 12 жовтня 2021 року, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представників сторін підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожний сплатили судовий збір у сумі 840грн 80коп.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції задовольнив частково обидва позови, тому, враховуючи взаємозалік, сторонам не підлягає відшкодуванню сплачений ними судовий збір за подання позовних заяв.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 3 000грн.

До позовної заяви були надані: копія договору про надання правової допомоги адвокатом, укладеного 15 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та адвокатом Біліченком В.В.; копії квитанцій про сплату ОСОБА_2 3 000грн адвокату Біліченку В.В.; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести, у розмірі 4 300грн.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. заперечення проти заявлених ОСОБА_2 судових витрат не висловила.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що судові витрати, які вона очікує понести з розглядом даного позову, становлять витрати на проведення експертизи та на

професійну правничу допомогу у розмірі 20 000грн.

До позовної заяви були додані: копія договору № 22 про надання професійної правничої допомоги від 21 жовтня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна-7000» в особі директора адвоката Чучковської А.В.

У відзиві на позов ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 - адвокат Біліченко В.В. не висловив заперечень проти заявлених ОСОБА_1 судових витрат.

29 липня 2021 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Чучковською А.В. до Дніпровського районного суду міста Києва була подана заява відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України про надання доказів понесених судових витрат протягом 5 днів з моменту ухвалення рішення у справі.

25 серпня 2021 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Біліченком В.В. до Дніпровського районного суду міста Києва була подана заява про подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом доказів понесених ОСОБА_2 судових витрат.

30 серпня 2021 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Біліченком В.В. суду було подано клопотання про долучення доказів про розмір судових витрат, у якому він просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу професійну допомогу у розмірі 9 900грн.

До клопотання були додані: акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 15 квітня 2020 року, підписаний 28 серпня 2021 року ОСОБА_2 та адвокатом Біліченком В.В.; розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи; копія квитанції про оплату ОСОБА_2 6 900грн адвокату Біліченку В.В.

6 вересня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської А.В., направлена поштовим зв`язком 30 серпня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 20 000грн.

До заяви додані: копії додаткової угоди № 1 та № 2 від 21 жовтня 2020 року та від 17 лютого 2021 року, копія договору № 15 про надання професійної правничої допомоги від 17 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Чучковських», копія акту від 30 серпня 2021 року, банківська квитанція про оплату 20 000грн.

Ухвалюючи додаткові рішення та задовольняючи вимоги про відшкодування понесених сторонами витрат, суд першої інстанції виходив з того, що надані докази підтверджують понесені витрати.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну

заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами першою, другою, третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, на учасника справи покладено обов`язок у першому зверненні до суду навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а докази у підтвердження понесених витрат учасник справи повинен надати суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву і ці докази неможливо подати з поважних причин (частина перша статті 246 ЦПК України).

У позовній заяві ОСОБА_1 не наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які вона має намір понести, на правничу допомогу. Не доданий такий розрахунок і до позовної заяви. Надана суду копія договору № 33 про надання професійної правничої допомоги від 21 жовтня 2020 року також не містить детального переліку послуг та їх вартість, які адвокат має намір надати ОСОБА_1 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Біліченка В.В. про недотримання позивачем ОСОБА_9 та її представником - адвокатом Чучковською В.В. вимог ст. 134 ЦПК України, є правомірними.

Разом з цим, аналіз частини 2 статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Суд першої інстанції вирішив, що недотримання ОСОБА_1 положень частин 1 та 2 статті 134 ЦПК України, не є підставою для відмови у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу, що є дискреційним правом суду і колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування такого рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18, за якою необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката,

необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року, справа № 755/9215/15-ц, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Оскільки жодна сторона у даній справі не заявила заперечення проти розміру витрат на правову допомогу, які були визначені у позовних заявах, суд не мав правових підстав для їх зменшення.

Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг на додаткові рішення суду, що судом першої інстанції не були враховані вказані норми процесуального права при визначенні розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені судом частково.

Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенні частково у меншій частині, ніж позовні вимоги ОСОБА_2 , колегія суддів визначає, що відшкодуванню ОСОБА_1 підлягає 6 700грн (близько 33%).

Вимоги ОСОБА_2 також підлягають частковому задоволенню, але у більшому розмірі, тому відшкодуванню підлягають 6 700грн (близько 67%).

За таких обставин, з урахуванням взаємозаліку, сторонам не підлягають відшкодуванню понесені ними витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни

судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, однак не у повній мірі враховані надані сторонами докази та допущенні порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, а додаткові рішення суду скасуванню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської Анни Вячеславівни задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року змінити в частині визначення способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином.

Визначити ОСОБА_2 способи участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- протягом перших чотирьох місяців після набрання рішенням законної сили кожної першої та третьої суботи місяця з 10год до 14год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 . У подальшому кожної першої та третьої суботи місяця з 10год. до 18год. без присутності матері дитини;

- день народження сина у парні роки з 10год. до 20год. без присутності матері;

- щорічно 21 день спільного відпочинку під час відпустки батька у літній період без присутності матері ОСОБА_1 .

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської Анни Вячеславівни та представника ОСОБА_2 - адвоката Біліченка Віктора Васильовича на додаткові рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року задовольнити частково.

Додаткові рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 серпня 2022 року

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді О.В. Борисова

Т.А. Семенюк