Провадження №2/367/2203/2022
УХВАЛА

Іменем України

21 лютого 2022 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравчук Ю.В.,

за участю секретаря судових засідань Шаповала О.О.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Ірпені під час підготовного засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Чорноног Віталій Павлович про визнання недійсним договору довічного утримання і відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Чорноног Віталій Павлович про визнання недійсним договору довічного утримання і відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року вказану справу за підсудністю передано до Ірпінського міського суду Київської області за правилами загальної підсудності.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому судовому засіданні постало питання про необхідність передачі справи за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва, оскільки спір виник з приводу визнання недійсним договору довічного утримання, яким позивач ОСОБА_1 (надалі Відчужувач) передав у власність відповідачу ОСОБА_3 (надалі Набувач) квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача довічним утриманням, а у разі втрати здоров`я, також довічним доглядом.

Позивач та його представник не заперечували щодо передачі даної цивільної справи на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Суд, вислухавши думку позивача та його представника, оглянувши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Положеннями частини першої статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 30 ЦПК України встановлено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, альтернативної або підсудність пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.

Вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Також у постанові від 07 липня 2020 року у справа № 910/10647/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Із матеріалів позовної заяви вбачається, що предметом спору є договір довічного утримання, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 (надалі Відчужувач) передав у власність відповідачу ОСОБА_3 (надалі Набувач) квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача довічним утриманням, а у разі втрати здоров`я, також довічним доглядом. Таким чином, вказаний спір опосередковано стосується зазначеного нерухомого майна.

На підставі викладеного, відсутні підстави для підсудності даної справи Ірпінському міському суду Київської області за правилами загальної підсудності, передбаченими частиною першою статті 27 ЦПК України, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила виключної підсудності, передбачені частиною першою статті 30 ЦПК України.

Враховуючи, що проспект Комарова, буд. 22, згідно із адміністративно-територіальним устроєм міста Києва відноситься до Солом`янського району міста Києва, суд не вбачає підстав для розгляду справи в Ірпінському міському суді Київської області.

Частиною першою статті 32 ЦПК України передбачено, що спори між судами про підсудність не допускаються. У той же час, в силу вимог частини першої статті 378 ЦПК України порушення правил підсудності є підставою для скасування судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. Українах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність передати справу № 760/28778/20 до Солом`янського районного суду міста Києва.

Керуючись ст. 31 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Чорноног Віталій Павлович про визнання недійсним договору довічного утримання і відшкодування матеріальної і моральної шкоди, передати на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва (03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 25).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя Ю.В. Кравчук