ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» січня 2022 року

м. Харків

справа № 639/3053/21

провадження № 22ц/818/1129/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року в складі судді Рубіжного С.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про скасування нарахувань за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» щомісячно надсилає їй квитанції з нарахуваннями із зазначенням суми боргу. Відповідач веде агресивну підприємницьку практику, що суперечить закону.

Вказала, що їхні з відповідачем відносини повинні будуватися на правових підставах, де передбачена обов`язкова форма письмового договору між споживачем послуг - фізичною особою та виконавцем послуг - юридичною особою. Іншого порядку законодавством не встановлено. Натомість між сторонами правовідносини та будь-які договірні зобов`язання взагалі відсутні. Публікація договору у газеті «Слобода» не свідчить про існування між ними договору.

Зазначила, що площа її квартири складає 51,6 кв м. Межі прибудинкової території не визначені.

Вказала, що нарахування за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2014 року у розмірі 2358,00 грн перебувають поза межами позовної давності.

Відповідач здійснює нарахування за систему рециркуляції (рушникосушник), яка не працює.

Зазначила, що за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2014 року вона неодноразово зверталась до відповідача із заявами, скаргами, актами-претензіями, проте відповідач або ігнорував, або надавав формальні відповіді.

Просила відповідно до ЦК України щодо меж загального терміну позовної давності скасувати суму у розмірі 2358,00 грн, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати та прийняти постанову про виправлення нарахувань, які підлягають перерахунку за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2014 року, застосувавши загальний термін позовної давності у розмірі 2358,00 грн через списання з особового рахунку за її адресою; судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Зокрема, не постановив ухвалу про заочний розгляд справи у нарадчій кімнаті. Вважала, що розгляд справи за відсутності відповідача порушує принцип змагальності. Також, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що між нею та відповідачем не укладено договору про надання послуг. Відповідач здійснює нарахування за систему рециркуляції (рушникосушник), яка не працює. Прибудинкова територія, яка підлягає прибиранню, не визначена. Тариф на послуги відповідач встановлює самостійно на власний розсуд, економічно не обґрунтовуючи його. На її звернення відповідач відповідав формально. Не здійснений вчасно перерахунок за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2014 року опинився поза межами позовної давності. Відповідач, не виконуючи перерахунок, шантажує, переслідує та обмовляє її, поширює щодо неї негативну неправдиву інформацію. Вона заперечує наявність боргу, оскільки нарахування не є боргом. Також, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Застосував ті норми права, які не стосуються спірних правовідносин. Відповідач не надав заперечень на позов, отже, визнає її вимоги.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С.С., Котелевець А.В., Пилипчук Н.П. відкрито апеляційне провадження у справі.

12 жовтня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Бурлака І.В., судді колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б. та ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сплив позовної давності не є підставою для скасування нарахувань, а неналежне надання чи виконання послуг є підставою для перерахунку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . На її ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а. с. 5-15).

За період з березня 2007 року по квітень 2021 року нараховано за надані послуги 18 218,00 грн. З урахуванням здійснених оплат та субсидій сальдо станом на 01 травня 2021 року складає 2216,07 грн, що підтверджується довідкою про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (а. с. 5-15).

У листі до директора Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 07 жовтня 2009 року зазначено, що система рециркуляції у будинку за адресою: АДРЕСА_1 багато років не працює (а. с. 16).

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» із заявами щодо проведення перерахунків, укладення письмового договору, актами-претензіями (а. с. 17-25).

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог статей 150, 151, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають у приватній власності квартиру, зобов`язані забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Члени сім`ї власника квартири (дружина, їх діти, батьки), які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Члени сім`ї власника квартири зобов`язані до неї дбайливо ставитися. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV), чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону № 1875-IV).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 3-1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, який введено в дію з 01 травня 2019 року, договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі, вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2 , де мешкає ОСОБА_1 .

У встановленому законом порядку ОСОБА_1 не відмовлялась від надання послуг Комунального підприємства «Жилкомсервіс», частково їх сплачувала, неодноразово зверталась до підприємства з приводу наданих послуг, що свідчить про визнання нею наявності правовідносин з відповідачем.

У спецвипуску газети «Слобода» № 95 опубліковано договір про надання житлово-комунальних послуг, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, про що сама ОСОБА_1 зазначала у позовній заяві.

Вказаний договір відповідав формі і змісту (умовам) типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 642/1575/19, провадження № 61-16364св19.

Укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частині третій статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Тобто, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, а споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

ОСОБА_1 не зверталась до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» з відмовою укласти вказаний договір та не довела, що її волевиявлення на укладення публічного договору не було вільним.

За таких умов, її доводи щодо відсутності договірних відносин між нею та відповідачем є безпідставними.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, та оплати таких послуг, надання яких здійснюється на підставі типового договору про надання житлово-комунальних послуг, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Тобто, ОСОБА_1 має обов`язок сплачувати Комунальному підприємству «Жилкомсервіс» вартість отриманих послуг.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила скасувати суму нарахування вартості послуг у розмірі 2358,00 грн, яка перебуває поза межами позовної давності та обліковується відповідачем у зв`язку з тим, що він не здійснював перерахунків, незважаючи на те, що послуг належної якості їй не надавав.

Проте, обраний нею спосіб захисту прав не є належним та ефективним.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється.

Отже, судовим рішенням не може бути скасовано нарахування оплати послуг, що перебувають поза межами строку позовної давності, у зв`язку зі спливом такого строку.

При цьому, у разі пред`явлення Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» до ОСОБА_1 позовних вимог щодо стягнення з неї заборгованості, вона матиме право заявити про сплив строку позовної давності у межах такої справи, що буде підставою для відмови у вимогах до неї. Однак, це не є самостійним способом захисту прав. Будь-яких вимог до неї наразі не пред`явлено.

Якщо ОСОБА_1 вважає свої права порушеними, вона не позбавлена можливості звернутися з позовом до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про зобов`язання його здійснити перерахунок. У межах даної справи таких вимог вона не заявляла.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідач здійснює нарахування за систему рециркуляції (рушникосушник), яка не працює; що прибудинкова територія, яка підлягає прибиранню, не визначена; що тариф на послуги відповідач встановлює самостійно на власний розсуд, економічно не обґрунтовуючи його; що відповідач на її звернення щодо здійснення перерахунку відповідав формально, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у цій справі ОСОБА_1 заявлені вимоги щодо скасування нарахувань за період поза межами строку позовної давності, а не про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок.

Твердженням ОСОБА_1 щодо того, що відповідач, не виконуючи перерахунок, шантажує, переслідує та обмовляє її, поширює щодо неї негативну неправдиву інформацію, також не може бути надана оцінка в межах цієї справи, оскільки за наявності таких обставин вона має право на звернення до суду з вимогами про захист її честі та гідності, спростування неправдивої інформації щодо неї тощо.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції застосував нормативні акти, які не стосуються спірних правовідносин, є безпідставними, адже судом застосовано норми ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів», які регулюють відносини з надання житлово-комунальних послуг, що є предметом спору.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не постановив ухвалу про заочний розгляд справи у нарадчій кімнаті, не свідчать про порушення норм процесуального права, оскільки постановлення судом ухвали про заочний розгляд справи без виходу до нарадчої кімнати, що підтверджується протоколом судового засідання від 29 липня 2021 року, не суперечить вимогам частини 1 статті 281 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що розгляд справи за відсутності відповідача порушує принцип змагальності, що відповідач не надав заперечень на позов, отже, визнає її вимоги, судова колегія відхиляє. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином та не з`явився у судове засідання, не надав відзиву на позов, внаслідок чого судом ухвалено заочне рішення. Надання доказів є правом відповідача, яким він користується на власний розсуд. Неявка відповідача у судове засідання та не надання відзиву на позов не є порушенням принципу змагальності та не свідчить про те, що відповідач визнав позовні вимоги, а також не є підставою для задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване заочне рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.