Справа № 489/4791/15-ц
Провадження № 6/489/35/22
Ухвала

Іменем України

19 січня 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Микульшиної Г.А.

із секретарем судового засідання Сухно А.В.,

за участі: представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві заяву боржника ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, учасники справи: Корабельний ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Корабельний ВДВС), стягувач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», заінтересована особа ОСОБА_3 ,

встановив:

16.12.2021 представник боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що іншим боржником ОСОБА_3 було виконано зобов`язання в повному обсязі.

В судовому засіданні 19.01.2022 представник заявника ОСОБА_2 просив заяву задовольнити. Представник стягувача, заінтересована особа та представник Корабельного ВДВС в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про розгляд справи. Від Корабельного ВДВС надійшла копія матеріалів виконавчого провадження № 56500997, від відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на виконання ухвали суду від 20.12.2021 копія матеріалів виконавчого провадження № 56546657 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 .

Суд, вислухавши пояснення представника заявника ОСОБА_2 , дослідивши заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору між вказаним банком та ОСОБА_1 того ж дня укладено договір поруки №198228, за яким Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання Боржником зобов`язань за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0. Тобто, за даним договором поруки поручитель і боржник несли перед кредитором солідарну відповідальність.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.10.2015 було задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк», стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 17.04.2008 у розмірі 46378,06 дол. США, яка складається з: 41516,82 дол. США заборгованості за кредитом, 4861,24 дол. США простроченої заборгованості за процентами; а також стягнути 29254 грн. 49 коп. пені, а також стягнуто з відповідачів на користь банку 3654 грн. 00 коп. судового збору у рівних частках по 1827 грн. 00 коп. судового збору з кожного. На підставі цього рішення стягувачу видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Корабельного ВДВС Браги О.О. від 31.05.2018 відкрито виконавче провадження № 56500997 щодо виконання виконавчого листа №2/489/2290/15 (489/4791/15-ц), виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 17.04.2008 у розмірі 46378,06 дол. США, а також 29254 грн. 49 коп. пені, та 1827 грн. 00 коп. судового збору, боржником в якому є ОСОБА_1 (а.с.4 т.2). Інше виконавче провадження за виконавчим листом №2/489/2290/15 (489/4791/15-ц) щодо боржника ОСОБА_3 було відкрито відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постановою головного державного виконавця Корабельного ВДВС Наумової Г.Г. від 09.06.2021 закінчено виконавче провадження № 56500997 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення, зокрема в постанові зазначено, що кошти у повному обсязі сплачені боржником, про що свідчить заява стягувача, що надійшла до відділу 04.01.2021. В цій же постанові припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, а також виведено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (а.с.58 т.2).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначений принцип закріплений і у ст. 18 ЦПК України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 Конституційний Суд України).

Статтею 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Підставами для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є:

- якщо його було видано помилково;

- якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою;

- з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №61-1592св17.

Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник посилається на те, що рішення суду фактично виконано іншим боржником ОСОБА_3 в повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження № 565466 від 20.01.2021, що було відкрито відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Зокрема, згідно копії даної постанови на адресу відділу 23.12.2020 надійшла заява АТ «Укрсиббанк» за вих. № 1779/20 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням. Таким чином, виконавчий документ фактично виконано у повному обсязі (а.с.5 т.2).

Водночас, заявник не надала доказів, які б підтверджували сплату іншим боржником ОСОБА_3 заборгованості на користь стягувача до моменту відкриття виконавчого провадження, або ж до моменту отримання заявником постанови про відкриття виконавчого провадження, всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, з встановлених судом обставин не вбачається, що боржником ОСОБА_1 погашено борг до відкриття виконавчого провадження № .

Поняття «обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням» за своїми правовою природою та змістом не слід ототожнювати з передбаченим ЦК України поняттям «припинення зобов`язань», оскільки йдеться про принципово різні сфери правового регулювання: в першому випадку - про публічно-правові відносини, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, в другому - про відносини цивільні.

Застосування такого способу припинення зобов`язання, щодо якого існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на стадії примусового виконання, має відбуватись з урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, з урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» суд вважає, що право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і виконавчим листом №2/489/2290/15 (489/4791/15-ц), який перебуває на примусовому виконанні, повинне бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

Тому, зважаючи на те, що виконання судового рішення є невід`ємною стадією судового процесу та цивільний процес по справі повинен завершуватись виконанням рішення суду, що набрало законної сили, то домовленості сторін щодо зміни способу виконання або припинення виконання судового рішення повинні відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, які надають виконавцю право закінчити виконавче провадження, до таких випадків, зокрема, належить, визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Наведене свідчить про те, що чинне законодавство не забороняє сторонам досягти домовленості щодо припинення зобов`язання після прийняття судового рішення та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. Разом з цим,Закон України «Про виконавче провадження» містить вимоги, дотримання яких є обов`язковим для закінчення виконавчого провадження у тих випадках, коли судове рішення виконано у спосіб інший, ніж зазначено у виконавчому документі.

З огляду на наведене та враховуючи, що припинення обов`язку боржника ОСОБА_1 відбулося після початку примусового виконання судового рішення, суд вважає відсутніми правові підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 432 ЦПК України, а тому заява не підлягає задоволенню.

Суд звертає увагу на те, що виконання в повному обсязі визначеного судовим рішенням обов`язку в ході виконавчого провадження є підставою для закінчення такого виконавчого провадження, а не для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає надання боржнику строку на добровільне виконання рішення суду з моменту відкриття виконавчого провадження, а тому, добровільне виконання виконавчого документа можливе лише до моменту відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог заявника, оскільки доказів, що боржники погасили заборгованість до відкриття виконавчих проваджень не надано, рішення суду чинне, ніким не оскаржене, доказів того, що ОСОБА_1 було сплачено виконавчий збір також не надано.

Інших передбачених частиною 2 ст. 432 ЦПК України підстав для визнання виконавчого листа №358//1739/19 таким, що не підлягає виконанню, суду не надано та судом таких обставин не встановлено.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259, 260, 432 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої її представником ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст судового рішення складено 19.01.2022.

Суддя Г.А. Микульшина