Житомирський апеляційний суд
Справа №278/235/18 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/235/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь:

- борг за договором позики у розмірі 241 451,27 грн., з яких: основний борг у розмірі 102 200,00 грн.; інфляційне збільшення за період з 11.02.2015 по 28.02.2021 у розмірі 120 435,27 грн.; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18 816,00 грн за період з 11.02.2015 по 31.03.2021;

- витрати по сплаті судового збору у розмірі 3378,17 грн.;

- витрати на правничу допомогу в розмірі 12 500 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він 10 листопада 2014 року під розписку надав у позику ОСОБА_2 кошти в сумі 3500 дол США, що по курсу НБУ станом на 10.11.2014 складає 54 740 грн. Вказує, що відповідно до вказаної розписки відповідач зобов`язувалась повернути через три місяці, а саме до 11 лютого 2015 року йому суму боргу в розмірі 4000 дол США, що по курсу НБУ станом на 11.02.2015 складає - 102 200 грн. Зазначає, що починаючи з 11 лютого 2015 року він постійно в усній формі вимагав повернення боргу, але по теперішній час відповідач вищевказану суму коштів не повернула, чим не виконала взяті на себе в розписці зобов`язання. Стверджує, що сума боргу за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань з урахуванням індексу інфляції за період з 11.02.2015 по 28.02.2021 становить 102 200 грн.

Крім того, вказує, що відповідач зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 11.02.2015 по 31.03.2021, а саме 18 816 грн., а також інфляційне збільшення у розмірі 120 435,27 грн. Зазначає, що витрати на правову допомогу в загальному розмірі складають 12 500 грн., які також мають бути стягнуті з відповідача на його користь. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити його позов в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 102 200 грн в якості відшкодування основного боргу за договором позики від 10 листопада 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у сумі 4 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120 435,27 грн інфляційних втрат, 18 816 грн 3% річних, а також 8500 грн витрат на правову допомогу понесених в суді першої інстанції та вирішити питання про розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягнення інфляційних втрат, оскільки грошове зобов`язання відповідача не визначено в гривнях з еквівалентом в іноземній валюті, тому втрати позивача не відновлюються курсовою різницею. Вважає, що позивач не може компенсувати свої втрати через невиконання грошового зобов`язання за рахунок курсової різниці, тому стягнення інфляційних втрат є законною та обґрунтованою вимогою. Зазначає, що рішення суду першої інстанції не містить мотивів щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних. Вказує, що позивач поніс витрати на правову допомогу в суді першої інстанції у сумі 12 500 грн., що підтверджується належними та допустимими доказами. Зазначає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу є співмірними, адекватними та необхідними в даній справі. Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 10 листопада 2014 року ОСОБА_2 написала розписку про те, що вона зобов`язується повернути борг ОСОБА_1 , який взяла 10.11.2014 в сумі 3500 дол США терміном на три місяці. Зазначила, що претензій до ОСОБА_1 не має.

Звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, ОСОБА_1 посилався на те, що у встановлений строк борг відповідачкою неповернутий, на його вимогу позику в добровільному порядку не повертає, а тому просив стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу в розмірі 241 451,27 грн., з яких: основний борг у розмірі 102 200,00 грн.; інфляційне збільшення за період з 11.02.2015 по 28.02.2021 у розмірі 120 435,27 грн.; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18 816,00 грн за період з 11.02.2015 по 31.03.2021.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою про позику грошових коштів від 10.11.2014 у розмірі 102 200 грн, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання, не повернула позику ні в установлений договором строк, ні в подальшому, а тому вказані позовні вимоги в частині стягнення основного боргу є доведеними та обґрунтованими. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивач декілька разів збільшував свої позовні вимоги в тому рахунку і відшкодування інфляційних виплат та трьох процентів річних, а саме інфляційне збільшення за період з 11.02.2015 по 28.02.2021 у розмірі - 120 435, 27 грн.; три процента річних від простроченої суми у розмірі - 18 816 грн за період з 11.02.2015 по 31.03.2021 не підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія апеляційного суду не в повній мірі погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження №61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі №205/5292/15-ц (провадження №61-3741св19).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом цього позову є стягнення грошових коштів у сумі 3500 дол США, отриманих у борг 10 листопада 2014 року, що підтверджується розпискою від 10 листопада 2014 року, згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язалась повернути борг ОСОБА_1 , який взяла 10 листопада 2014 року в сумі 4000 дол США протягом трьох місяців.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт отримання відповідачкою грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подано письмовий доказ - розписку від 10 листопада 2014 року.

Відповідачка не спростувала, що спірні кошти 10 листопада 2014 року вона не отримувала.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка повинна повернути суму позики у розмірі 102 200 грн.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики апеляційний суд зазначає.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку позивач правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики за період з 11 лютого 2015 року по 31 березня 2021 року у розмірі 18 816 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню на користь позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про неправильність висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних у сумі 18 816 грн за період з 11.02.2015 по 31.03.2021.

Щодо вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за неповернення основної суми боргу колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За умовами договору позики від 10 листопада 2014 року сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання ОСОБА_2 у доларах США, а саме 3500 дол США.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19).

Оскільки предметом грошового зобов`язання за оспорюваним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, тому доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат є необґрунтованими.

Щодо витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Встановлено, що 21 березня 2018 року адвокатом Швець А.А. видано ордер серії ЖТ №37224 про надання правової допомоги ОСОБА_1 в Житомирському районному суді Житомирської області.

Відповідно до акту прийому - передачі наданих послуг від 25 травня 2018 року адвокатом Швець А.А. надано послуги наступного характеру: консультація із попереднім аналізом документів 1 год 500 грн.; підготовка позовної заяви та матеріалів до суду 8 год 1800 грн.; складання до позовної заяви розрахунків розміру штрафних санкцій за невиконання основного зобов`язання 1 год 600 грн.; участь у судовому засіданні 2 год 700 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 3600 грн.

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 21 грудня 2018 року адвокатом Швець А.А. надано послуги наступного змісту: підготовка відзиву на апеляційну скаргу 3 год 1500 грн.; участь у судовому засіданні 2 год 700 грн.; підготовка та направлення заяви про збільшення розміру позовних вимог 3 год 1400 грн.; складання до заяви про збільшення розміру позовних вимог розрахунків розміру штрафних санкцій за невиконання основного зобов`язання 1 год 600 грн.; участь у судовому засіданні 2 год - 700 грн. Загальна вартість наданих послуг 4900 грн.

Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу, понесений ОСОБА_1 складає 8500 грн., підтверджений належними та допустимими доказами.

04 березня 2021 року між адвокатом Подаль А.В. та Яцюрук Ю.В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до квитанції №RC_GLE07V50FA4IL44ZMUB40 від 05.04.2021 року ОСОБА_1 сплачено за надання правової допомоги адвокату Подаль А.В. 4000 грн. Загальний розмір витрат понесених позивачем на правову допомогу складає 12 500 грн.

Разом з тим, оцінюючи обґрунтованість понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи складність справи, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у виставлених адвокатом актах до договору про надання правової допомоги, з огляду на те, що вартість представництва в суді першої інстанції розрахована за 6 годин робочого часу адвоката, а в суді першої інстанції проводилося 4 судових засідання за участю адвоката Швеця А.А., а саме:

- 04.03.2019 з 16 год. 35 хв. до 16 год. 40 хв. (5 хв.)

- 15.04.2019 з 10 год. 14 хв. до 10 год. 17 хв. (3 хв.)

- 29.10.2019 з 11 год. 31 хв. до 11 год. 33 хв. (2 хв.)

- 24.12.2019 з 15 год. 39 хв. до 15 год. 41 хв. (3 хв.), загальною тривалістю 15 хвилин; та 2 судових засідання за участю адвоката Подаль А.В.

- 12.10.2021 з 16 год. 08 хв. до 16 год 13 хв. (5 хв)

- 28.10.2021 з 15 год. 49 хв. до 15 год 53 хв. (4 хв), загальною тривалістю 9 хвилин, колегія суддів приходить до висновку про те, що справедливим буде збільшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги з 4000 грн до 6000 грн.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики грошей від 10 листопада 2014 року в розмірі 102 200 грн., проте неправомірно відмовив у стягненні 3% річних у сумі 18 816 грн.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового судового рішення в частині відмови у стягненні 3% річних та збільшення стягнутих судом першої інстанції витрат на надання правової допомоги з 4000 грн до 6000 грн. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог.

З урахуванням того, що позовна заява ОСОБА_1 задоволена на 50,12% (з 241 451,27 грн до 121 016 грн), тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 за подання позовної заяви становить 1693,13 грн (50,12% від 3378,17 грн).

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 2088,77 грн, апеляційну скаргу задоволено на 13,51% (з 139 251,27 грн до 18 816 грн), тому сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги складає 282,19 грн (13,51% від 2088,77 грн).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 816 грн - трьох відсотків річних від простроченої суми за договором позики від 10 листопада 2014 року.

Збільшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на надання правової допомоги з 4000 грн до 6000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1693,13 грн за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 282,19 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 18 січня 2022 року.

Головуючий

Судді