ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2905/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Сирбул О.Ф.

за участю секретаря - Лаптєвої Ю.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, -

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту -відповідач 1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 3, ОСОБА_5 ) про визнання договорів недійсними: - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який був посвідчений 09.10.2017 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.C.; - договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , який був посвідчений 26.12.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В.; - повернути сторони за цими правочинами у первинний стан.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2015 з відповідача на його користь було стягнуто 512 767,30 грн.

На час відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2019, відповідачу 1 на приватній власності належали: - квартира АДРЕСА_2 ; - квартира АДРЕСА_1 . Від державного виконавця Староміського відділу ДВС м. Вінниці позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_6 , незважаючи на існування арешту нерухомого майна, відчужила обидва об`єкти нерухомості.

Крім цього, використовуючи недійсну ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 19.08.2016 (справа № 987/98763/16-ц), відповідач ОСОБА_6 припинила обтяження нерухомого майна, скасувавши запис за № 11024252 в Реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, що надало їй можливість його відчужити.

Таким чином, відповідач ОСОБА_6 , уклавши 09.10.2017 та 26.12.2018 правочини купівлі-продажу та дарування об`єктів нерухомого майна (квартир), у порушення вимог ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», зробила неможливим виконання рішення Вінницького міського суду від 24.03.2015, чим порушила права стягувача, передбачені ст. 19 зазначеного Закону, унеможливила задовольнити свій майновий інтерес за рахунок реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_6 відповідно до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження».

Позивач вказує, що укладені відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу та дарування не спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, воля учасників цих правочинів, і в першу чергу ОСОБА_6 , не відповідає їх внутрішній волі, були способом уникнути можливого примусового продажу її майна, що є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 230 ЦК України.

Ухвалою суду від 30.07.2020 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.05.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

У судове засідання відповідач 1 не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась судом належним чином, від неї до суду надійшов відзив, згідно якого відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не надано доказу, який би вказував на те, що договори були вчинені без наміру створення правових наслідків, а дії сторін договору були наравлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою придбати це майно, а тому вказані обставини вказують на відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з вказаної підстави.

У судове засідання відповідач 2 не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась судом належним чином, від неї до суду надійшов відзив, згідно якого відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що він є добросовісним набувачем квартири, сплатив за неї грошові кошти та проживає у ній з 2017 року.

Відповідач 3 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи систематично повідомлялась судом належним чином за останньою відомою адресою, про причини неявки суд не повідомляла. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, передбачені ст.ст. 12, 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14.05.1992 № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (продавець), проти якого ухвалено рішення суду про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та покупець, які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Частиною третьою статті 11 ЦПК України передбачається принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Судом встановлено, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06.03.2003, яка станом на 23.02.2015 року становить 512767,30 грн., з яких 164997,00 грн. - сума боргу за позикою, 347770,30 грн. - заборгованість по сплаті процентів. В іншій частині відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

На виконання судового рішення 21.04.2015 було видано виконавчий лист, який звернуто до виконання до Староміського відділу ДВС м. Вінниці ГТУ юстиції у Вінницькій області.

Постановою Староміського відділу ДВС від 22.04.2015 відкрито провадження з примусового виконання заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2015 з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача було стягнуто 512 767,30 грн.

Постановою заступника начальника Староміського відділу ДВС міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 22.04.2015 було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_6 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна.

Постановою заступника начальника Староміського відділу ДВС міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 19.09.2016 було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_6 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна.

Постановою головного державного виконавця Староміського відділу ДВС міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 16.05.2018 було замінено сторону виконавчого провадження у зв`язку зі зміною прізвища боржника з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.08.2016 за наслідками розгляду справи ОСОБА_3 на дії державного виконавця, знято обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, що зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 11024252 від 03.09.2015.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року за заявою ОСОБА_10 заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2015 по цивільній справі № 130/82/2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення боргу та моральної шкоди скасовано.

Постановою головного державного виконавця Староміського відділу ДВС міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 13.12.2019 виконавче провадження №55572691 закінчене на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року, у зв`язку зі скасуванням заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2015 по цивільній справі № 130/82/2015.

Крім того, з письмових пояснень відповідача 1, судом встановлено, що у 2017 році державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачу ОСОБА_1 на підставі п.7 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно 18 січні 2018 року позивачем було пред`явлено до виконання виконавчий лист №130/82/15 від 21.04.2015.

Вказані обставини позивачем не оспорювались, а тому можуть бути покладені в основу рішення.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2019, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ч. 1, ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

09 жовтня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 09.10.2017 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.C.

Як передбачено п. 6 Договору купівлі-продажу квартири, продаж зазначеної квартири вчинено за погоджену сторонами суму 200 014, 00 грн.

Під час укладення цього договору, але до його підписання нотаріального посвідчення покупець передав продавцеві, а продавець прийняла від покупця в рахунок оплати вартості квартири 200 014, 00 грн.

Предмет купівлі-продажу на час укладання спірного договору не знаходився в заставі, не перебував під обтяженням, був зареєстрованим на користь позивача.

Щодо предмета договору відсутні були будь-які рішення щодо звернення стягнення на нього на користь позивача, визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо.

На момент укладання оспорюваного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору.

Приватним нотаріусом на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» було встановлено осіб, а також перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту квартири.

Вказаний договір укладався за згодою чоловіка продавця ОСОБА_11 , що засвідчено приватним нотаріусом під час укладення договору.

Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.C. право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Окрім того, з тексту оспорюваного договору вбачається, що сторони договору, тобто попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками зазначеного договору, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір.

А воля саме сторін оспорюваного договору була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим укладеним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів перевірено дотримання вимог закону та встановлено, що зміст та форма договору купівлі-продажу квартири відповідали зазначеним вимогам цивільного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

У відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження наявності умислу відповідача 1 на вчинення правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань, а посилання позивача, що договір купівлі-продажу квартири був укладений виключно у зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості з метою ухилення від виконання судового рішення в майбутньому є безпідставними надуманими та такими що грунтуються виключно на особистих поясненнях позивача виходячи з такого.

Доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору купівлі-продажу у 2017 році ОСОБА_3 знала про пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості матеріали справи не містять.

Доводи недійсності ухвали Подільського районного суду м. Києва від 19.08.2016 року (справа № 987/98763/16-ц), на підстав якої припинено обтяження належного відповідач ОСОБА_3 нерухомого майна, та скасовано запис № 11024252 в Реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, що надало їй можливість його відчужити, судом оцінюється критично, оскільки вказані обставини не доведені позивачем у належний спосіб, зокрема вироком суду яким встановлено факт підробки судового документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Норми ч. 1, 2, 3 ст. 388 ЦК України містять вичерпний перелік підстав, відповідно до яких майно може бути витребувано від добросовісного набувача.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_4 знав або міг знати про наявність боргових зобов`язань у відповідача - ОСОБА_3 .

Позивач не надав суду доказів, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний судом недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, через те, що був вчинений під впливом обману, так як матеріали справи не місять доказів що в усіх сторін договору наявний умисел не створювати правові наслідки, які обумовлювалися договором купівлі-продажу квартири належної відповідачу 1.

Позовна вимога про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , який був посвідчений 26.12.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В. також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2019, дійсно 16.06.2014 відповідачу 1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2013, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куликовською Т.В.

Проте, згідно тієї ж інформаційної довідки право власності на вказану квартиру за відповідачем 1 ОСОБА_6 припинено 14.07.2017, у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу про що приватним нотаріусом Лагода О.С. внесено відповідні відомості до реєстру.

Договір дарування, який позивач просить визнати недійсним, є двостороннім договором, що укладається між дарувальником та обдарованим.

Згідно останніх відомостей у реєстрі вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2018 значиться ОСОБА_12 .

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

26 грудня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В. посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 відповідачу 3 ОСОБА_5 .

Таким чином, судом встановлено, що відповідач 1 не була стороною (дарувальником) оспорюваного правочину, квартира не належала їй на момент його вчинення, відтак правових підстав для визнання його недійсним за обставин на які посилався позивач при зверненні до суду із вказаним позовом судом не вбачається, у зв`язку із чим, позовна вимога у цій частині також не підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги позивача про повернення сторін за цими правочинами у первинний стан, то вони задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання договорів недійсними, про відмову у задоволенні яких дійшов суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що суд дійшов до висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: