Справа № 305/450/22
Провадження по справі 2/305/343/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2022 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді В.Е.Ємчука

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рахівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Позов мотивувала тим, що вона є власником в цілій частині житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07.09.2009 виконкомом Великобичківської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області. В даному житловому будинку на день звернення до суду є зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 . Відповідач, ОСОБА_2 був зареєстрований у житловому будинку за її згодою, оскільки являється її сином, однак договору найму житлового приміщення між нею та відповідачем не укладалося. Підставою звернення до суду із даним позовом є те, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у користуванні належним їй на праві особистої приватної власності житловим будинком, порушує правила співжиття, таємно з метою особистого збагачення викрадає її особисті господарські речі, чим заподіює їй значну матеріальну шкоду. Факт порушення правил співжиття та злочинних дій відповідача, підтверджується вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 08.02.2021 по справі №305/1806/18. Згідно вказаного вироку, відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання: за ч. 1 ст. 121 КК України 7 (сім) років і 6 ( шість) місяців позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі; ч. 2 ст. 185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 125 КК України до грошового штрафу у сумі 850 ( вісімсот п`ятдесят) гривень, що прирівнюється до 50 ( п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_2 призначено 7 (сім) років і 6 (шість) місяців позбавлення волі. У разі відбуття відповідачем покарання, призначеного вироком Рахівського районного суду, останній повернеться проживати за місцем своєї реєстрації АДРЕСА_1 . Однак, вона боїться , що її син на шлях виправлення не стане та буде продовжувати свою злочинну діяльність та порушувати правила співжиття. Відповідач з 06.03.2019 по сьогоднішній день за адресою своєї реєстрації не проживає, фактичне місце його перебування їй невідоме. Зняти з реєстрації з місця проживання відповідача ОСОБА_2 у добровільному порядку для неї являється неможливим , оскільки відповідач перебуває у місцях позбавлення волі. У зв"язку з реєстрацією в даний час відповідача ОСОБА_2 у належному їй на праві власності житловому будинку, порушується її право приватної власності на саме житло, як на власність, так і на право його вільного та безперешкодного використання, володіння та розпорядження за цільовим призначенням. Дані обставини проявляються у неможливості одержанні певних документів для нарахування соціальної допомоги, отримання соціальних пільг тощо. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 06.03.2019, не веде з нею спільного господарства, не має спільного бюджету, витрати по утриманню житла відповідач не несе. Договору найму житла між нею та відповідачем не укладалося. У зв"язку з наведеним просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 , шляхом зняття його з реєстрації місця проживання.

Позивачка, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає.

Відповідач, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом надіслання йому за місцем відбування покарання ДУ Катеринівська ВК№46№ с. Катеринівка Сарненського району, Рівненської області, ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками до неї, судової повістки, та отримавши такі, не скористався правом дистанційного судового розгляду, поданням відзиву.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що Відповідач у встановлений законом строк відзив не подав, у матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Оскільки розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши надані позивачами письмові докази, суд, прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07.09.2009 виконкомом Великобичківської селищної ради, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24195664 від 20.10.2009, належить в цілій частині ОСОБА_1 .

У житловому будинку АДРЕСА_1 , крім власника ОСОБА_1 , зареєстрований і відповідач ОСОБА_2 , який також являється позивачці сином.

Підставою позову є те, що ОСОБА_2 перешкоджає позивачці у користуванні належним їй житловим будинком, порушує правила співжиття, таємно з метою особистого збагачення, викрадає її особисті господарські речі, чим заподіює їй значну матеріальну шкоду.

Факт порушення правил співжиття та злочинних дій відповідача, позивачка вказує як на підтвердження, вирок Рахівського районного суду Закарпатської області №305/1806/18 від 08.02.2021, який набрав законної сили 11.03.2021, та згідно якого відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання: за ч. 1 ст. 121 КК України 7 (сім) років і 6 ( шість) місяців позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі; ч. 2 ст. 185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 125 КК України до грошового штрафу у сумі 850 ( вісімсот п`ятдесят) гривень, що прирівнюється до 50 ( п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_2 призначено 7 (сім) років і 6 (шість) місяців позбавлення волі. Зокрема вироком суду встановлено, що в період 17-19 грудня 2018 року, ОСОБА_2 за місцем свого проживання в АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів з метою заволодіння чужим майном, шляхом проникнення до надвірної споруди, де проживає його мати ОСОБА_3 , скориставшись її відсутністю, таємно викрав з приміщення кухні упаковку імпортної кави вагою 1 кг вартістю 180 гривень, мішок картоплі вагою 20 кг вартістю 400 гривень, 15 банок домашньої консервації маринованих грибів вартістю 55 гривень за 1 банку, 5 банок маринованих помідорів вартістю 27 гривень, 6 банок огірків вартістю 25 гривень, а всього на загальну суму 500 гривень, алюмінієву каструлю ємкістю 20 літрів вартістю 300 гривень, поліетиленову скатертину вартістю 25 гривень, спричинивши ОСОБА_3 матеріальну шкоду на суму 1405 грн. Викрадені таким чином речі ОСОБА_2 переніс до приміщення будинку за місцем свого проживання, з метою подальшого споживання та використання в побуті, де їх було виявлено працівниками поліції при проведенні огляду місця події 19.12.2018 року за участі потерпілої ОСОБА_3 . Також в період з 29 по 30 січня 2019 року ОСОБА_2 за місцем свого проживання в АДРЕСА_2 ОСОБА_2 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужого майна та особистого збагачення, шляхом пошкодження навісних замків, проник до господарської споруди (дроварні), де його мати ОСОБА_3 зберігала особисті господарські речі, скориставшись її відсутності за місцем проживання, таємно викрав 3 газові балони ємкістю 50 літрів кожен та вартістю 1400 гривень кожен, спричинивши своїй матері матеріальну шкоду на загальну суму 4200 гривень. Викрадені таким чином газові балони, ОСОБА_2 продав громадянину ОСОБА_4 за 500 гривень. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_2 в період з 30.01.2019 по 06.03.2019 року, перебуваючи по АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном та особистого незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що його ніхто не бачить та перелізши через паркан на огороджену територію дворогосподарства будинку АДРЕСА_2 , належного його матері ОСОБА_3 , звідки таємно викрав велосипед зеленого кольору марки «Десна» вартістю 1000 гривень, яким розпорядився на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_2 завдав потерпілій ОСОБА_3 матеріальних збитків на суму 1000 гривень.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У відповідності зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із ч. 1ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.

Таким чином, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно дост. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини »суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Під час розгляду скарги у справі «Левчук проти України» (рішення ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року) Європейській суд зазначив, що національні суди під час тривалого провадження не провели всебічний аналіз ситуації заявниці та загрози психологічного і фізичного насильства, з яким вона з дітьми могли зіткнутися в майбутньому. З огляду на це Європейський суд констатував порушення ст. 8 Конвенції і вказав, що позиція національних судів про відхилення позову про виселення колишнього чоловіка не відповідала позитивному обов`язку держави забезпечити заявниці ефективний захист від домашнього насильства.

З системного аналізу вищенаведених норм права слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі і шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналогічні правові висновки міститься у постановах Верхового суду від 15 січня 2020р. по справі №740/2457/18 (провадження 61-12054св 19), Верховного Суду України від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц, Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі№ 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18).

Позивачка стверджує, що відповідач створює їм проблеми та перешкоди для реалізації права на спокійне проживання. Після кожного засудження та відбування покарання відповідач на шлях виправлення не стає, відповідно вона побоюється за своє життя та за своє майно.

Також, з даних документообігу суду, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вчиняє щодо своєї матері (позивачки по справі) ОСОБА_1 домашнє насильство, відповідно постановою Рахівського районного суду Закарпатської області №305/725/16 від 28.04.2016 був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та підданий адміністративному стягненню у виді адміністративного арешту.

Позивачка ОСОБА_1 є особою похилого віку. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 в будинку ОСОБА_1 , враховуючи систематичне порушення відповідачем правил співжиття, матиме негативний вплив на спокій, стиль і спосіб власника спірного житла та створюватиме психологічну напругу на позивачку.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач ОСОБА_2 , який спільним побутом з позивачкою не пов`язаний, членом її сім`ї не є, не дотримується охоронюваного законом права ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном, що робить неможливим їх реєстрацію проживання в одному житловому будинку, а заходи впливу виявились безрезультатними, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Що стосується позовної вимоги зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 , то суд вважає, що позов у цій частині до задоволення не підлягає виходячи з такого.

Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється серед іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином рішення суду по справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана рішенням суду такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації вже закріплений у ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

З наведеного вбачається, що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій.

Тобто, після набрання судового рішення законної сили, власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцем знаходження житлового приміщення або до центру надання адміністративних послуг за місцем знаходження житлового приміщення , в якому зареєстрована особа, тому позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Питання про стягнення судових витрат Позивачка не ставила.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: В.Е.Ємчук