ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2185/21 Номер провадження 22-ц/814/329/22Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Милованова Руслана Валерійовича

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2021 року у складі судді Мурашової Н. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, у якому просив суд усунути перешкоди у вільному володінні та розпорядженні належною йому квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з даного житлового приміщення колишньої дружини ОСОБА_2 та повнолітнього сина ОСОБА_3 , а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 12.09.1992 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.01.2013.

Вказана квартира набута ним на підставі договору дарування від 12.07.2002, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1640, та є його особистою приватною власністю.

Після припинення сімейних відносин, колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 продовжують проживати у належній йому квартирі, порушуючи його право вільно розпоряджатися, користуватися та володіти своїм майном.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2020 у справі № 537/721/20 відмовлено у задоволенні його позовних вимог до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням з мотивів відсутності істотних обставин, які б давали підстави для припинення права сервітуту за рішенням суду.

Проте, на протязі 2020 року та по теперішній час відповідачі допустили заборгованість за сплату комунальних послуг, що підтверджено виписками з особового рахунку, яка станом на 17.05.2021 складає 20 661 грн, надавачі послуг звертаються до суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення з нього заборгованості, що порушує його права як власника житла.

27 квітня 2021 року ним направлялася письмова вимога щодо погашення заборгованості за комунальні послуги та укладення договору оренди житлового приміщення, яка отримана відповідачами 29.04.2021 та залишена ними без реагування.

Вважає, що припинення шлюбу з ОСОБА_2 , досягнення повноліття сином ОСОБА_3 , допущення відповідачами заборгованості по оплаті комунальних послуг, відмова відповідачів укласти з ним договір найму житлового приміщення із встановленням плати за користування квартирою, перешкоджає позивачу розпоряджатись своїм майном, а саме - здавати його в найм з метою отримання доходу та забезпечення оплати комунальних послуг, що є істотними обставинами для припинення сервітуту відповідачів на користування квартирою та їх виселення без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є непропорційним та надмірним втручанням у їх право на мирне володіння єдиним житлом, у якому вони на законних підставах з дозволу власника проживають з 2003 року по теперішній час, і таке втручання є несумісним з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за відсутності визначених у частині другій статті 406 ЦК України, статтях 116, 117 ЖК УРСР істотних обставин для припинення права сервітуту та позбавлення їх права на житло.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник позивача адвокат Милованов Р. В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що право відповідачів на користування житлом по своїй суті є сервітутом, та підлягає припиненню на вимогу власника.

Вказує, що відповідачі втратили статус члена сім`ї власника квартири та наразі не пов`язані з позивачем спільним побутом, проте продовжують проживати у квартирі безкоштовно, допустили заборгованість зі сплати комунальних послуг, що істотно порушує права позивача на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном.

Вважає, що єдиним способом захисту порушеного права позивача та належним способом його відновлення є усунення перешкод шляхом виселення відповідачів із займаного житлового приміщення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (пункт 1 частини першої статті 374, стаття 375 ЦПК України).

По справі встановлено, що з 12.09.1992 по 14.01.2013 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі з відповідачем, 12.08.2002 ОСОБА_1 прийняв в дар від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим 12.08.2002 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н. В., зареєстрованим в реєстрі за № 1640.

15 серпня 2002 року Кременчуцьким МБТІ зроблено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі, записаний у реєстрову книгу № М-1 за реєстровим № 221, про право приватної власності ОСОБА_1 на дану квартиру.

Як вбачається з довідки ТОВ «Місто для людей Кременчук» № 629/32 від 28.07.2021 та встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, відповідачі вселилися у спірну квартиру як члени сім`ї власника житла, з 28.11.2003 вони зареєстровані та постійно проживають у цій квартирі, користуючись житловим приміщенням у визначеному власником порядку.

Згідно заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном відповідачі звільнили одну кімнату у квартирі, яку позивач облаштував окремим замком, та з дозволу власника проживають в іншій кімнаті, погодившись на таке спільне проживання за відсутності у них іншого житла. Перешкод власнику ОСОБА_1 у користуванні належним йому житловим приміщенням відповідачі не чинять.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 30 вересня 2020 року у справі № 537/721/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, відмовлено.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, вимоги позивача ґрунтуються на тому, що право відповідачів, засноване на сервітуті, не є абсолютним та пов`язане з обов`язком вносити плату за користування житлом та спожиті комунальні послуги. Фактично відповідачі користуються житловою площею безкоштовно та допустили заборгованість зі сплати комунальних послуг, відмовляються укласти договір оренди квартири, що істотно порушує права позивача, як власника, розпоряджатись своїм майном, а саме здавати його в найм з метою отримання доходу та забезпечення оплати комунальних послуг.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано доводами апеляційної скарги, що відповідачі вселилися та були зареєстровані у спірній квартирі зі згоди власника, як члени його сім`ї, тривалий час - понад 18 років вони постійно проживають у квартирі, яка є їх єдиним житлом. Іншого житла, земельних ділянок, нерухомого майна на праві власності чи праві користування відповідачі не мають.

Колегія суддів апеляційного суду цілком погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності дотримання балансу захисту права власності позивача на квартиру та права на проживання у цій квартирі відповідачів, які вже не є членами сім`ї власника, проте зареєстровані та тривалий час - понад 18 років проживають у спірній квартирі, що є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, тому позбавлення відповідачів права користування належним позивачеві жилим приміщенням, що стане надмірним тягарем та порушуватиме їх право на повагу до житла, яке є їх постійним місцем проживання, задля забезпечення права власника житла здавати його в оренду не є співмірним, пропорційним та справедливим з урахуванням усіх обставин справи, тому право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином заявлені позивачем підстави для припинення житлового сервітуту відповідачів не є обґрунтованими, такими, що мають істотне значення, обставин, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР для виселення відповідачів на вимогу власника без надання іншого жилого приміщення по справі не встановлено і суду таких обставин не доведено, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо необґрунтованості позову та необхідності відмови у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що безоплатне проживання у квартирі відповідачів, їх відмова укласти договір оренди житла та наявна заборгованість з оплати комунальних послуг чинить позивачу перешкоди у користуванні належною йому власністю, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин, на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права не вказують.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції про відмову в позові з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін є обґрунтованим, оскільки позивач не довів того, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні та володінні квартирою і відповідно не довів наявності законних підстав для їх виселення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Миловановим Русланом Валерійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна