Справа № 523/1398/20
Провадження №2/523/325/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

"16" травня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Дашковської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третої особи без самостійних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просить:

-витребувати у ОСОБА_2 на його користь кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить зазначена вище квартира. Між ним та АКІБ «УркСиббанк», який передав свої права ПАТ «Дельта Банк», 27.12.2007р. був укладений кредитний договір на суму кредиту 98000,00 США. З метою забезпечення належного виконання договору він, за договором іпотеки від 27.12.2007р., передав Банку в іпотеку спірну квартиру. На підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2015р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності на квартиру, а згодом за договором купівлі-продажу від 06.12.2007р. продала її ОСОБА_2 . Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2019р. заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2015р. було скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, на думку позивача, його було незаконно позбавлено права власності на кв. АДРЕСА_1 . Посилаючись на ст.388 ЦК України позивач просить задовольнити його вимоги. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Від відповідача до суду не надходило відзиву та/або пояснень на позовні вимоги.

Представник ПАТ «Дельта Банк» направив пояснення на позовні вимоги в яких вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як поведінка ОСОБА_1 , не є добросовісною, що унеможливлює застосування ст. 388 ЦК України.

Представник ТОВ «Вердикт капітал» направив до суду пояснення в яких вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так яка спірна квартира не може витребувана у ОСОБА_2 , так як вона була продана у порядку виконання судового рішення.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді від 30.01.2020р. позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без руху.

Ухвалою судді від 14.02.2020р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.10.2020р. було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою суду від 24.02.2021р. провадження у справі було зупинено до набрання законної сили постанови Одеського апеляційного суду у справі №523/1744/14-ц.

Ухвалою суду від 19.10.2021р. провадження у справі було поновлено.

Ухвалою судді від 19.10.2021р., за клопотанням представника позивача, судом були забезпечені позовні вимоги шляхом накладання арешту на предмет спору кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.12.2021р. підготовче провадження було закрито з призначенням розгляду справи за участю сторін.

Внаслідок оголошення на території України карантинних заходів, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Від представника позивача до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляду справи за їх відсутності.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

ТОВ «Вердикт Капітал» не забезпечило участі свого представника у судовому засіданні без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

За письмовою згодою представника позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27.12.2007р. набув право власності на кв. АДРЕСА_1 .

27.12.2007р. між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», яке згодом змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №0 за умовами якого ОСОБА_1 отримав споживчий кредит на суму 98000,00дол. США.

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору, 27.12.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав Банку в іпотеку кв. АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу права вимоги від 08.11.2011р. ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги по кредитному договору від 27.12.2007р. ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2015р. (справа №523/1744/14-ц) за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.12.2007р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки та визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на кв. АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Шевченко І.Л., реєстровий номер 1074, ПАТ «Дельта Банк» продав, а ОСОБА_2 придбав у власність кв. АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2019р. заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2015р. було скасовано та відмовлено у задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі.

На підставі договору про відступлення прав вимоги №2306/к від 23.09.2020р. ПАТ «Дельта Банк» передало право вимоги по кредитному договору № 0 від 27.12.2007р. ТОВ «Вердикт Капітал».

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини по справі, зокрема, обставину за якою ОСОБА_1 не вчиняв дій щодо розпорядження квартирою кв. АДРЕСА_1 , у спосіб, передбачений законом, шляхом її відчуження, а заочне судове рішення у справі № 523/1744/14-ц, на виконання якого було проведено державну реєстрацію права приватної власності за ПАТ «Дельта Банк», який на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., відчужив її ОСОБА_2 , скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2019р., яка набрала законної сили та на час розгляду даної справи є чинним, суд дійшов висновку про те, що відчуження спірної квартири відбулось без вираження волі ОСОБА_1 .

Таким чином, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом витребування квартири у кінцевого її набувача ОСОБА_2 , оскільки за змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Суд не приймає до уваги посилання представників третіх осіб про безпідставність заявлених позовних з підстав викладених вище у рішенні суду. Посилання представника ТОВ «Вердикт Капітал» на частину другу статті 388 ЦК України, якою передбачена не можливість витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, так як відчуження ПАТ «Дельта Банк» спірної квартири не проводилась в порядку виконання судових рішень в порядку та у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

VІ. Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору за вимогу майнового характеру в сумі 6416,18грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259, 263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 (іпн: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (іпн: НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн: НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 6416,18грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 16.05.2022р.

Суддя