Справа №442/5410/21
Провадження №2/442/121/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Нагірна О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кмітя Р.Б.,

в місті Дрогобичі у відкритому судовому засіданні, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу № 442/5410/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права на житлове приміщення,

встановив :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги мотивують тим, що вона є власником зазначеної нерухомості. Відповідач більше 10 років за місцем своєї реєстрації не проживає, по сьогодні добровільно не знявся з реєстрації, участі в утриманні будинку не бере як і в сплаті комунальних послуг. Крім того вказує, що на Різдво у 2021 році відповідач прийшовши до неї в гості вчинив скандал, під час якого наніс їй тілесні ушкодження та з приводу чого вона зверталася в поліцію. На вказану заяву відповідачем було подано міському голові Кучмі Т. скаргу, в якій він підтвердив факт непроживання з позивачкою з часу одруження, вказавши адресою проживання: АДРЕСА_2 . Реєстрація відповідача створює позивачці перешкоди у праві вільно користуватись своїм майном, а тому вона звернулася до суду із даним позовом.

Ухвалою від 19.07.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків, які позивачем усунуто в термін, визначений ухвалою.

Ухвалою від 22.07.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 20.09.2021. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Вказана ухвала надсилалась сторонам.

20.09.2021 за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 17.11.2021.

17.11.2021 за клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи для виклику свідка розгляд справи відкладено на 20.12.2021.

20.12.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою.

20.12.2021 розгляд справи відкладено на 14.02.2022.

14.02.2022 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її участю в іншій справі у Львівському апеляційному суді.

14.02.2022 розгляд справи відкладено на 18.03.2022.

15.03.2022 від представника відповідача надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку із введенням воєнного стану.

18.03.2022 розгляд справи відкладено на 18.04.2022.

18.04.2022 у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання розгляд справи відкладено на 12.05.2022.

Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, позивач подала заяву про слухання справи у її відсутності та підтримання позову, а також подала заяву про доручення до матеріалів справи копії рішення від 17.12.2021.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, причин неявки в судове засідання не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.05.2008 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18814169 від 14.05.2008 ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а/с 7,8).

Згідно Довідки № 56, виданої 03.06.2021 старостою с. Биків - ОСОБА_3 у вказаному будинку зареєстрований, зокрема, відповідач ОСОБА_2 (а/с 9).

Крім того, факт не проживання відповідача за вищевказаною адресою стверджується Актом № 42 від 12.05.2021, Актом № 59 від 03.06.2021 та Актом № 87 від 01.07.2021, виданими старостою с. Биків - ОСОБА_3 (а/с 4-6).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України.

Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком.

Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд приходить до висновку про те, що відповідач, залишаючись зареєстрованими у будинку, власником якого є позивач, перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника, суд вважає в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, така вимога задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У випадку відмови відповідного органу виконати таке рішення суду, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Нагірна О.Б.