Справа № 442/4023/21 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/2966/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивачки ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, за участю співвідповідача (третьої особи) ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезгаданим позовом.

На підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що її батько - ОСОБА_3 , який помер у 1975 році, придбав у власність у ОСОБА_4 в 1936 році земельну ділянку площею 1100 кв. м. З того часу тобто вона та її родина упродовж 80-ти років спочатку володіла та в подальшому продовжує користуватися цією земельною ділянкою, яка розташована між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

31 березня 2016 року рішенням Дрогобицької міської ради №203 "Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" в частині п.2.5, яким надано дозвіл третій особі у справі - ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтованою площею 1154 кв. м. по АДРЕСА_2 .

Вважаючи, що її права були порушені, в травні 2016 року звернулась з позовними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Дрогобицького міськрайонного суду про скасування вищезгаданого рішення суб`єкта владних повноважень .

27 грудня 2016 року постановою Дрогобицького міськрайонного суду в задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що не було надано належних та допустимих доказів протиправності оскаржуваного рішення.

28 березня 2017 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду подана апеляційна скарга задоволена в повному обсязі. Суд другої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Дрогобицької міської ради № 203 від 31.06.2016 року про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в частині п.2.5., щодо надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтованою площею 1154 кв. м. по АДРЕСА_2 .

21 січня 2021 року була частково задоволена касаційна скарга Дрогобицької міської ради. Постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року по справі №442/3829/16-а були скасовані. Провадження у вищезгаданій адміністративній справі №442/3829/ 16-а за її та ОСОБА_5 позовом до Дрогобицької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій протиправними - закрито. Одночасно судом касаційної інстанції було роз`яснено право на звернення до суду з позовом за правилами цивільного судочинства.

Відтак вважає, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення порушив її права, оскільки не з`ясував, що згадана земельна ділянка перебуває у їхньому володінні та користуванні з 1936 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним.

Вважає висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач приймаючи оскаржуване рішення порушив права позивачки, та не з`ясував, що спірна земельна ділянка, яка розташована між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , перебуває у володіння сім`ї позивачки з 1936 року. Після смерті батька ОСОБА_3 у 1975 року, упродовж 80-ти років сім`я позивачки продовжувала володіти та користуватись вказаною земельною ділянкою.

Оскільки дане питання на комісії з регулювання земельних відносин не вирішувалось, вважає незаконним рішення Дрогобицької міської ради №203 "Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" від 31 березня 2016 року в частині п.2.5, яким надано дозвіл третій особі у справі ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтованою площею 1154 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Окрім цього, вважає, що суд першої інстанції не перевіряв, а відповідач не спростував, що заява ОСОБА_2 на час звернення та прийняття в подальшому оскаржуваного рішення, містила не засвідчені підписами виправлення орієнтовної площі земельної ділянки, що не дозволяє зробити висновок про те, який саме розмір ділянки третя особа у справі мав намір отримати для садівництва. Крім цього, до заяви не було додано графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, що підтверджується відсутністю в заяві відомостей про документи, що додаються до заяви. Таким чином, скаржниця вважає, що при прийнятті рішення від 31 березня 2016 року №203 Дрогобицька міська рада взяла до уваги копії плану зонування та фотознімку супутника території міста Дрогобича, які не містять будь-яких прив`язок до місцевості та не дозволяють зробити висновок про те, де знаходиться земельна ділянка, що позначена на копії фотознімку з супутника території міста Дрогобича та які ОСОБА_2 виходячи зі змісту заяви 10.03.2016 року відповідачу не надавались. Таким чином, в документах, які розглядались Дрогобицькою міською радою під час прийняття оскаржуваного рішення, відсутні відомості про те, що земельна ділянка, щодо якої ОСОБА_2 просив надати дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки для ведення садівництва, розташована між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а тому визначення в рішенні від 31 березня 2016 року №203 Дрогобицької міської ради, адреси земельної ділянки є не припустимим, оскільки не дозволяє зробити висновок про фактичне розташування земельної ділянки.

Вважає, що було порушено порядок звернення ОСОБА_2 із клопотанням про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, визначений в ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки відсутність у заяві інформації про місце розташування земельної ділянки та суперечлива інформація про розмір такої, виключає можливість розгляду вказаної заяви органом місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, а також, що останній розпорядився належною їй земельною ділянкою.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про довготривале чи спадкове користування земельною ділянкою з приводу якої рішенням Дрогобицької міської ради №203 надано дозвіл третій особі у справі ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтованою площею 1154 кв. м. по АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що - ОСОБА_2 , звернувся з заявою від 10.03.2016 року до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва по АДРЕСА_2 , яка зареєстрована Дрогобицькою міською радою 10.03.2016 року за №544/3- 21, та яка була розглянута на засіданні постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин 17.03.2016 року, де було рекомендовано та погоджено одноголосно надання дозволу.

Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу на постанову від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц Велика Палата Верховного Суду, в якій висловлено позицію, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Колегія суддів звертає увагу, що рішення Дрогобицької міської ради № 203 від 31.06.2016 року про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яким надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтованою площею 1154 кв. м. по АДРЕСА_2 , жодним чином не порушуються права позивачки, оскільки таке не гарантує ОСОБА_2 набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Більше того, позивачем не доведено, що рішення Дрогобицької міської ради № 203 від 31.06.2016 року якимось чином стосується земельної ділянки яка перебуває у власності позивачки.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник