Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 521/19128/14-ц

провадження № 61-21264 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року у складі судді Сегеди О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 січня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній, як позичальнику, був наданий кредит у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,40 % річних, з кінцевим терміном погашення кредиту 17 січня 2029 року.

17 січня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 173362, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язання по вказаному договору про надання споживчого кредиту.

Відповідачі, позичальник і поручитель, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 21 жовтня 2014 року виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 117 367,03 доларів США, що еквівалентно 1 520 039,89 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 202 011,96 грн; заборгованість по відсоткам у розмірі 318 027,93 грн; заборгованість по пені за порушення терміну повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 48 949,96 грн.

З урахуванням викладеногоПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 17 січня 2008 року у розмірі 1 520 039,89 грн.

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договір поруки від 17 січня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» не укладався та ним не підписувався, унаслідок чого він є недійсним.

З урахуванням викладеногоОСОБА_2 просив суд визнати договір поруки від 17 січня 2008 року № 173362, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», недійсним.

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «УкрСиббанк».

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2008 року № 0 станом на 21 жовтня 2014 року у сумі 117 367,03 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 21 жовтня 2014 року становить 1 520 039,89 грн, з яких: кредитна заборгованість - 92 811,10 доларів США, що еквівалентно 1 202 011,96 грн; заборгованість по процентам - 24 555,93 доларів США, що еквівалентно 318 027,93 грн; заборгованість по сплаті пені за порушення терміну повернення кредиту та сплату процентів за кредит - 48 949,96 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі належним чином зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 17 січня 2008 року не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 21 жовтня 2014 року виникла заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як позичальника та поручителя.

ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтверджено, що він не підписував оспорюваний договір поруки від 17 січня 2008 року № 173362, укладений з банком, від участі у проведенні судово-почеркознавчої експертизи він відмовився, а проведеною експертизою у кримінальній справі цей факт не спростовано, йому у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року у частині стягнення з позичальника ОСОБА_2 заборгованості у солідарному порядку і судових витрат, відмови у зустрічному позові скасовано. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір поруки від 17 січня 2008 року № 173362, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 .

Відмовлено у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 17 січня 2008 року № 0 і договором поруки від 17 січня 2008 року № 173362.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-32402 св 18).

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника АТ «УкрСиббанк» - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт»), оскільки між товариствами 13 лютого 2018 року було укладено договір факторингу № 104.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року скасовано. Позов ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт», задоволено. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт» заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2008 року № 0, станом на 21 жовтня 2014 року у сумі - 117 367,03 доларів США, що еквівалентно - 1 520 039,89 грн, з яких: кредитна заборгованість - 92 811,10 доларів США, що еквівалентно 1 202 011,96 грн; заборгованість по процентам - 24 555,93 доларів США, що еквівалентно 318 027,93 грн; заборгованість по сплаті пені за порушення терміну повернення кредиту та сплату процентів за кредит - 48 949,96 грн. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт» судовій збір у розмірі 8 038,80 грн, тобто з кожного по - 4 019,40 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції у порушення вимог ЦПК України завчасно не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи, відсутні рекомендовані повідомлення про направлення, отримання останньою судової повістки за місце її реєстрації. Вказані порушення вимог процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового судового рішення відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як позичальник та поручитель, зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту та договором поруки належним чином не виконали, на вимоги не реагували, кредитні кошти не повернули, унаслідок чого з відповідачів на користь банку підлягає стягненню заборгованості за вказаним договором, розмір якої відповідає положенням закону та умовам договору.

Також апеляційний суд зазначив, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12 засуджені працівники АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», а саме ОСОБА_4 за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, за ознаками зловживання службовим становищем, тобто навмисне з корисних підстав в інтересах третіх осіб, використання посадовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, та ОСОБА_5 за частиною третьою статті 190 КК України, за ознаками заволодіння чужим майном, придбання права на майно шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), скоєне у великих розмірах. Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 , як голова кредитного комітету відділення № 908 АКІБ «УкрСиббанк», зловживаючи своїм службовим становищем не перевірив достовірність інформації, що міститься у наданих йому документах для оформлення кредиту, склав кредитну справу на ім`я ОСОБА_1 та розглянув документи на видачу останній кредиту, уклавши кредитний договір на суму 100 000 доларів США, для придбання квартири, тим самим дозволив необґрунтовану видачу грошових коштів ОСОБА_1 , завідомо знаючі, що остання є підставною особою.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були звільнені від кримінальної відповідальності за скоєні злочини у зв`язку із закінченням стоку давності на підставі статті 49 КК України та у порядку, передбаченому статтею 11-1 КПК України. У вищевказаній кримінальній справі № 1522/22026/12 науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром головного управління Міністерства внутрішніх справ України була проведена судово-почеркознавча експертиза від 26 липня 2012 року № 970, з висновку якої вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 , який виконаний у договорі поруки від 17 січня 2008 року № 173362, вірогідно вчинений ОСОБА_2 .

Отже, належними та допустимими доказами ОСОБА_2 не підтверджено, що він не мав волевиявлення на укладення та не підписував оспорюваний договір поруки, що є його процесуальним обов`язком.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт», відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт», відмовити, а його зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 26 січня 2022 року та від 16 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 521/19128/14-ц з Малиновського районного суду м. Одеси.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2022 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12 ОСОБА_4 засуджений за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, ОСОБА_5 засуджена за частиною третьою статті 190 КК Україний останні не звільнялися від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів у зв`язку зі збігом строку давності, ці обставини змінюють характер правовідносин з кредитних, на деліктні. У зв`язку з вищевказаними обставинами спірний кредитний договір є нікчемним.

Дії ОСОБА_4 , як посадової особи ПАТ «УкрСиббанк» щодо видачі кредитних коштів банку на користь третіх осіб, які він не мав права видавати, свідчать про те, що останнім порушено публічний порядок, що також підтверджує нікчемність спірного кредитного договору.

Відсутні докази отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та вимоги банку про повне дострокове погашення заборгованості.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що у висновку судово-почеркознавчої експертизи науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру головного управління Міністерства внутрішніх справ Українивід 26 липня 2012 року № 970, яка проведена у кримінальній справі № 1522/22026/12, зазначено лише припущення про те, що підпис у договорі поруки вірогідно виконаний ОСОБА_2

ОСОБА_2 не був присутнім при укладенні оспорюваного договору поруки та згоди на його укладення не надавав, що також підтверджується вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року та постановою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12.

Апеляційним судом не з`ясовано, яким чином квартира, яка була предметом застави та забезпечувала виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, відчужена на користь третіх осіб. Банком належними доказами не підтверджено факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за спірним кредитним договором.

Договір поруки припинено відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки останній платіж за кредитним договором сплачено 27 вересня 2012 року, а письмова вимога банку до поручителя направлена 12 вересня 2014 року, тобто з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку.

Відзиви на касаційні скарги не надійшли.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту від 17 січня 2008 року № 0, за умовами якого останній був наданий кредит у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,40 % річних, з кінцевим терміном погашення кредиту - 17 січня 2029 року.

17 січня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 173362, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язання по вказаному договору про надання споживчого кредиту (а.с. 16-17, т. 1).

11 вересня 2014 року у зв`язку з невиконанням відповідачами, як позичальником та поручителем, умов кредитного договору, банком на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були направлені досудові вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

За розрахунком банку, станом на 21 жовтня 2014 року за вказаним договором про надання споживчого кредиту виникла заборгованість у розмірі 117 367,03 доларів США, що еквівалентно 1 520 039,89 грн, яка складається з: кредитної заборгованості - 92 811,10 доларів США, еквівалент 1 202 011,96 грн, заборгованість по процентам - 24 555,93 доларів США, еквівалент 318 027,93 грн, сума пені за прострочення виконання зобов`язань - 48 949,96 грн.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12 ОСОБА_4 визнано винним за частиною другою статті 364 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади строком на 1 рік. Відповідно до статті 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробувальним терміном на 1 рік. ОСОБА_5 визнано винною за частиною третьою статті 190 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі. Відповідно до статті 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробувальним терміном на 1 рік (а.с. 171-174, т. 1).

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 , як голова кредитного комітету відділення № 908 АКІБ «УкрСиббанк», зловживаючи своїм службовим становищем не перевірив достовірність інформації у наданих йому документах для оформлення кредиту, склав кредитну справу на ім`я ОСОБА_1 та розглянув документи на видачу останній кредиту, уклавши кредитний договір на суму 100 000 доларів США, для придбання однокімнатної квартири, тим самим дозволив необґрунтовану видачу грошових коштів ОСОБА_1 , завідомо знаючі, що остання є підставною особою. У подальшому, у період з 17 січня 2008 року по 29 вересня 2008 року по цьому кредитному договору була проведена оплата у розмірі 8 967,11 доларів США.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності на підставі статті 49 КК України та у порядку, передбаченому статтею 11-1 КПК України. Звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частинами першою-третьою статті 358 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності на підставі статті 49 КК України та у порядку, передбаченому статтею 11-1 КПК України. Провадження по кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 припинено (а.с. 175-182, т. 1).

Постановою суду встановлено, що у цій кримінальній справі науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром головного управління Міністерства внутрішніх справ України була проведена судово-почеркознавча експертиза від 26 липня 2012 року № 970, відповідно до висновку якої підпис від імені ОСОБА_2 , який здійснений на договорі поруки від 17 січня 2008 року № 173362, за кредитним договором від 17 січня 2008 року № 0 вірогідно виконаний ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Щодо вирішення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанстандарт»

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором (частини перша, друга, четверта статті 543 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, врахувавши висновки Верховного Суду, викладені при попередньому перегляді, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як позичальник та поручитель, належним чином не виконали, на вимоги банку не реагували, кредитні кошти не повернули, тому з них на користь банку правильно стягнуто заборгованості за вказаним договором, розмір якої визначено з урахуванням положень закону та умов договору.

Посилання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на те, що відсутні докази отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, є безпідставними, так як спростовуються випискою про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 29, т. 1) та розрахунком заборгованості від 21 жовтня 2014 року, згідно з яким позичальником здійснювалося часткове погашення кредитної заборгованості (а.с. 18-28, т. 1).

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про те, що дії ОСОБА_4 , як посадової особи ПАТ «УкрСиббанк», щодо видачі кредитних коштів банку на користь третіх осіб, які він не мав права видавати, свідчать про порушення ним публічного порядку, на увагу не заслуговують, оскільки при укладенні оспорюваного кредитного договору в його сторін була відсутня вина, яка виражалася у намірі порушити публічний порядок, доказами якої може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Таким чином, належними та допустимими доказами не підтверджено порушення публічного порядку при укладенні між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, а вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12 саме ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.

Посилання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на те, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року працівників банку засуджено за необґрунтовану видачу кредитних коштів й вони не звільнялися від кримінальної відповідальності, ці обставини змінюють характер спірних правовідносин з кредитних на деліктні, є безпідставними, оскільки зазначені обставини не впливають на договірний характер правовідносин між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», на чинність договору про надання споживчого кредиту, оскільки у силу положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, зобов`язання із відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Вимоги ПАТ «УкрСиббанк» зумовлені неналежним виконанням укладеного між сторонами договору, порушення зобов`язань за договором.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц, провадження № 61-4447 сво 18.

Щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні вимоги містяться у статтях 12, 81 ЦПК України.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У частині другій статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2016 року клопотання представника ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено судово-почеркознавчу експертизу, поставлено на вирішення експертів таке питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 на копії договору поруки від 17 січня 2008 року № 173362, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , власноручно ОСОБА_2 чи іншою особою.

30 травня 2016 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України направлено лист від 30 травня 2016 року, згідно з яким проведення експертизи неможливе, оскільки не надано оригінал договору поруки від 17 січня 2008 року № 173362 та вільні зразки підпису ОСОБА_2 (а.с. 31, т. 2).

29 вересня 2016 року у судовому засіданні представник ОСОБА_2 відмовився від проведення судово-почеркознавчої експертизи підпису у договорі поруки від 17 січня 2008 року № 173362 та просив суд взяти до уваги вирок та постанову Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 1522/22026/12, що підтверджується протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2016 року (а.с. 96-99, т. 2).

Апеляційний суд, правильно застосувавши норми матеріального права, згідно з частиною п`ятою статті 411 ЦПК України врахувавши висновки Верховного Суду, викладені при попередньому скасуванні судового рішення, обґрунтовано зазначив про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами недійсність оспорюваного договору поруки не підтверджена, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Отже, апеляційний суд, оцінивши наявні у справі докази у сукупності і взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 відповідними доказами не доведено факт непідписання ним спірного договору поруки. Крім того, у кримінальній справі № 1522/22026/12 науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром головного управління Міністерства внутрішніх справ України була проведена судово-почеркознавча експертиза від 26 липня 2012 року № 970, з висновку якої вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 , який здійснений у договорі поруки від 17 січня 2008 року № 173362, вірогідно виконаний ОСОБА_2 . Таким чином, відсутні беззаперечні докази про те, що ОСОБА_2 не підписувався вказаний договір поруки і саме він, як особа, яка про це заявляє, мав би довести, що підпис безспірно йому не належить, проте від проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі він відмовився.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не був присутнім при укладенні оспорюваного договору поруки та згоди на його укладення не надавав, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються його підписом у цьому договорі, дійсність якого останнім не спростована.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_2 на те, що апеляційним судом не з`ясовано, яким чином квартира, яка була предметом застави та забезпечувала виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, відчужена на користь третіх осіб, є безпідставними, оскільки такі обставини не впливають на дійсність укладеного між банком та ОСОБА_2 договору поруки, що заперечувалося останнім.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що договір поруки припинено, оскільки останній платіж за кредитним договором сплачено 27 вересня 2012 року, а письмова вимога банком до поручителя направлена 12 вересня 2014 року, тобто з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку, є безпідставними, так як було часткове погашення кредиту, позов банком пред`явлено до поручителя у жовтні 2014 року, тобто у межах строку визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк