ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/4467/18 Номер провадження 22-ц/814/1398/22Головуючий у 1-й інстанції Єрмоленко В.Б. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гринишина Євгенія Васильовича, представника ОСОБА_1 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 12 листопада 2019 року (час ухвалення судового рішення з 16:17:27 год по - не зазначено, дата виготовлення повного тексту судового рішення 18 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, після збільшення позовних вимог остаточно просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь борг за договором позики у розмірі 798 363, 24 грн та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 22 червня 2018 року вона надала у власність відповідачу грошові кошти в сумі 150 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів в строк до 22 липня 2018 року. На підтвердження укладення договору позики (усного) та його умов відповідач надав розписку.

Крім того, 23 липня 2018 року позивач передала відповідачу у власність 20 000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути позивачу суму позики в гривневому еквіваленті за курсом НБУ протягом трьох років частинами (в еквіваленті 555,00 доларів США), починаючи з 23 вересня 2018 року та кожного 23 числа наступного місяця. На підтвердження укладення договору позики (усного) та його умов відповідач надав розписку.

У порушення умов договору від 22 червня 2018 року свої зобов`язання з повернення боргу відповідач не виконав, а за договором позики від 22 липня 2018 року не почав виконувати зобов`язання щодо щомісячного внесення платежу у розмірі 555 доларів США в еквіваленті за курсом НБУ на день повернення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 22.06.2018 року суму боргу 150 000 грн, за договором позики від 23.07.2018 року суму боргу 20 000 доларів США, що еквівалентно 558 363,24 грн, а також понесені судові витрати 7 740 грн 68 коп., а всього 716 103,92 грн.(т.1 а.с.64-67)

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 30 липня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 12 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (т.1 а.с.164-167).

В апеляційній скарзі адвокат Гринишин Є.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи заяви про перегляд заочного рішення та стверджується про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що всі грошові кошти ним повернуті позивачу, про що позивач склала відповідні розписки. Зазначив, що при поверненні грошових коштів ОСОБА_2 повідомила йому, що його розписки вона загубила. Вказав, що договірних відносин між ним та ТОВ «Агро Капітал», печатка якого проставлена на розписках ОСОБА_2 , ніколи не було. Вказав, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи ( т.1 а.с.187-193).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 навела свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зокрема вказувала на те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, однак не подав до суду відзив на позов та докази на підтвердження своїх заперечень. Зазначила, що докази у вигляді її розписок створені відповідачем штучно, оскільки вони не складені власноруч та містять печатку товариства, де вона є директором. Оскільки відповідач протягом грудня 2017 року - серпня 2018 року був директором одного з товариств, належних їй, як бенефіціарному власнику, у зв`язку з чим часто бував у її офісі, де знаходились чисті аркуші паперу з її підписами та печатками товариства для оформлення супровідних документів на продукцію, він мав можливість привласнити декілька з таких листів для використання у своїх цілях. Крім того, у цих розписках не вказано про неможливість повернення боргового документа боржнику (т.1 а.с.225-226).

Разом з відзивом ОСОБА_2 подано клопотання про призначення судової технічної експертизи документів (т.1 а.с.227).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі судової-технічної експертизи документів (т.1 а.с.246-250).

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 12 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики залишений без задоволення.

Вирішено питання судових витрат (т.2 а.с.6-14).

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 надав оригінали розписок ОСОБА_2 від 23 липня 2018 року та 27 серпня 2018 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 повернув борг ОСОБА_2 повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність оригіналів розписок про повернення боргу у ОСОБА_1 , що не спростовано позивачем та її представником, є підставою для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року скасовано.

Справу № 639/4467/18 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.50-54).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції прийняв і дослідив докази, надані відповідачем з порушенням ст.83, ст.178 ЦПК України, не перевірив та не надав належної оцінки доводам позивача стосовно того, що вона розписки про отримання грошових коштів не складала та не надавала відповідачу, для з`ясування чого просила призначити експертизу.

Отже, апеляційний суд належним чином не встановив обставини справи, що мають значення для вирішення спору, не дослідив зібраних доказів, належним чином не мотивував відхилення доводів позивача щодо розписок про отримання грошових коштів та дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022р. у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022р. «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05 травня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.(т.2 а.с.56-57)

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2022 року справу прийнято до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М. (т.2 а.с.58-59).

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 22 липня 2018 року у повному обсязі, про що власноруч склав розписку, у якій дослівно зазначено: « Я, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 выдан Ленинским РОХГУ УМВС Украины в Харьковской обл. 6 июля 1999 г. получил у ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_2 выдан Московским РОХГУ ГУМВД Украины в Харьковской обл. 27 апреля 1998 г. Сумму в размере 150 000 (сто пятьдесят тысяч) гривень. Обязуюсь вернуть до 22. июля 2018 г. в полном обьеме. 22 июня 2018 г. / подпись / ОСОБА_1 » (т.1 а.с.6,58).

23 липня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США строком на 3 роки з щомісячними виплатами, починаючи з 23 вересня 2019 року і в подальшому 23 числа кожного місяця до повного повернення з сумою кожного траншу в гривні, еквівалентному 555,00 доларів США за курсом Національного банку України на день повернення, про що власноруч склав розписку, у якій дослівно зазначено: «Я, ОСОБА_1 , паспорт серия НОМЕР_1 , индеф.код НОМЕР_3 , зарегестрированный по адресу АДРЕСА_1 , взял в займ у ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_2 , индеф.код НОМЕР_4 , денежные средства в сумме 20 000(двадцать тысяч) долларов США на срок 3 года (три года) с помесячными выплатами, начиная с 23.09.2018 года и в дальнейшем 23 часла каждого календарногомесяца до полного возврата с суммой каждого возврата транша в гривне Украины эквивалентный 555 (пятьсот пятидесяти пяти доларм США по курсу НБУ на день возврата). 23.07.2018 г. /подпись/ ОСОБА_1 »(т.1 а.с.25, 58)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладені договори позики, умови яких позичальником не виконано. Отримані у борг кошти не повернуто, у зв`язку з чим позикодавець має право на стягнення з позичальника суми боргу, зокрема, й на дострокове стягнення всієї суми позики за розпискою від 23 липня 2018 року, яку позичальник мав повертати частинами, але не приступив до виконання зобов`язання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справах Каракуця проти України, «Осман проти Сполученого королівства», «Креуз проти Польщі»).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Позивач на підтвердження позовних вимог надала суду першої інстанції оригінали та копії розписок від 22 червня 2018 року та від 23 липня 2018 року (т.1 а.с.6,25,58).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 жовтня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Справу призначено до слухання (т.1 а.с.16).

30 жовтня 2018 року копію ухвали про відкриття провадження у справі отримала мати відповідача (т.1 а.с.20).

Відповідач відзив та докази у встановлений законом строк до суду першої інстанції не надав.

Судові повістки про виклик в судові засідання на 21.01.2019 року, 11.03.2019 року, 24.04.2019 року, 17.07.2019 року, 12.11.2019 року, а також копію позову і ухвали суду про відкриття провадження отримувала мати відповідача (т.1 а.с.20, 28, 33, 38, 43, 55).

Під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції адвокат Ярьоменко Р.Р., представник відповідача (т.1 а.с.44,45,47,49), був присутній в судовому засіданні і отримав судову повістку на судове засідання, призначене до слухання на 23.08.2019 року (т.1 а.с.50).

23 серпня 2019 року адвокат Ярьоменко Р.Р., представник відповідача, подав до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із хворобою (т.1 а.с.52). У зв`язку з неявкою учасників судове засідання відкладене (т.1 а.с.53).

Оцінюючи доводи відповідача про те, що судові повістки були вручені не йому особисто, а його матері, яка, зважаючи на її стан здоров`я (т.1 а.с.142 144), не повідомила йому про судове засідання, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач 06 липня 2019 року уклав угоду на представництво його інтересів у суді з адвокатом, який приймав участь у судових засіданнях, проте з цього часу не подав суду ні відзиву на позов, ні жодного доказу на спростування тверджень позивача про неповернення грошових коштів, отриманих у позику. Надані відповідачем копії медичних документів на підтвердження стану здоров`я його матері (т.1 а.с.242-244) не містять даних про те, що наявна у матері хвороба певним чином впливала на її психічний стан чи на мозкову діяльність, тощо, щоб давало можливість погодитися з твердженням позивача, що його мати, регулярно отримуючи повістки, не повідомляла йому про це.

Окрім того, уклавши угоду із адвокатом на представництво інтересів у цій справі 06 липня 2019 року, відповідач ОСОБА_1 не міг не усвідомлювати, що мав би повідомити своєму представнику про існування розписок (т.1 а.с.145, 146), якими він заперечував проти позову і які, за його твердженням, були складені у липні і серпні 2018 року. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач чи його представник навіть повідомляли суд першої інстанції про ці докази.

За умови добросовісного виконання своїх процесуальних прав і обов`язків позивач був зобов`язаний, принаймі з кінця серпня 2019 року, поцікавитися станом розгляду позову до нього, враховуючи, що заочне рішення ухвалено судом 12 листопада 2019 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач у розумінні приписів частини третьої і п`ятої ст.130 ЦПК України був належним чином повідомлений як про суть пред`явлених до нього вимог, так і про призначені судові засідання у справі, він також не міг не знати про необхідність (обов`язок) подати докази у підтвердження заперечень проти позову у встановлений законом і судом строк, проте відповідач диспозитивно розпорядився своїми процесуальними правами та за відсутності об`єктивних перешкод не подав суду належних і допустимих доказів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції у встановлений строк для подачі відзиву, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

Надаючи відповідний доказ разом із заявою про перегляд заочного рішення, без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, відповідач взагалі не вказує, чому ці докази не були долучені ним до справи під час її слухання судом першої інстанції до ухвалення у справі заочного рішення.

Таким чином, враховуючи недоведеність (відсутність) поважних причин неподання до суду першої інстанції розписок про повернення коштів (т.1 а.с.145,146), апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були досліджені та встановлені судом першої інстанцій, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гринишина Євгенія Васильовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2022 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов