Справа № 202/7468/20
Провадження № 2/202/122/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Свити Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на частку квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на частку квартири.

В обґрунтування ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 іншим співвласником є ОСОБА_2 , якому належить 1/2 частина зазначеного нежитлового приміщення. ОСОБА_2 використовує зазначене нежитлове приміщення для господарської діяльності як фізична особа-підприємець. Наголошувала, що між ними склалися неприязні відносини після розірвання шлюбу, відповідач застосовував до неї фізичне насильство, у зв`язку із чим спільне користування нежитловим приміщенням неможливо. Позивач вважає, що припинення права власності ОСОБА_3 3ахіди ОСОБА_4 на частку у спірному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, його правам та інтересам, і це не становитиме для нього надмірний тягар, у вигляді сплати компенсації 1/2 вартості частки майна позивачу, оскільки, на праві приватної власності відповідачу належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 480 00 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частки у спільному майні подружжя за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частки у спільному майні подружжя за адресою: АДРЕСА_1 та визнавши право власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву в якій зазначив, що з 2018 року він не веде господарську діяльність як фізична особа-підприємець. Посилання позивача на заподіяння тілесних ушкоджень та надання документів п`ятирічної давності не є доказами неможливості спільного користування майном. Звертав увагу суду, що позивачем не порушувалось питання про встановлення співвласниками порядку користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, шляхом надання позивачу у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі. Він знаходиться в скрутному матеріальному становищі, оскільки доходів від підприємницької діяльності він не має, а тому неспроможний виплатити позивачу компенсацію.

ОСОБА_1 надала відповідь на відзив в якій зазначила, що відповідач здійснює господарську діяльність як фізична особа-підприємець для чого використовує спірне нежитлове приміщення. Її спроби фактично використовувати нежитлове приміщення призведе до нових конфліктів. Відповідач спроможний сплатити їй компенсацію оскільки є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оціночна вартість якої станом на 2018 рік склала 886 191 грн.

ОСОБА_1 позов підтримала та просила задовольнити.

ОСОБА_2 взадоволенні позовний вимог просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2014 та згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру забороно відчуження об`єктів нерухомого майна № 226597758 від 02.10.2020 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 1/2 частина та ОСОБА_2 1/2 частина.

Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу спільне користування нежитловим приміщенням неможливе, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки.

На підтвердження своїх доводів позивачка надала суду лист ГУ НП в Дніпропетровській області № 37/Р-2614 від 08.07.2016, лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 60-1503-А від 10.02.2014, висновок старшого ДІМ СДІМ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.02.2014, лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 41/ЕО-Р-11449 від 10.09.2013, висновок ДІМ СДІМ Жовтневого РВДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 07.09.2013, лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 41/5741-ЕО-Р від 21.04.2015, висновок ДІМ СДІМ Жовтневого РВДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 21.04.2015, корінець-повідомленням КЗ «Дніпропетровська станція швидкої медичної допомоги» ДОР від 27.05.2015, довідку КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечнікова» від 27.03.2015, висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 1542 від 08.04.2015.

Звертаючись до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України, що регулює порядок виділу в натурі частки зі майна, що належить кільком особам на праві спільної часткової власності, позивач просила визнати за відповідачем право особистої приватної власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом припинення її права власності на належну їй частку та стягнення з відповідача компенсації.

Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 364 ЦК України, оскільки за таких умов виділ в натурі майна не відбувається.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Положення статті 364 ЦК України є підставою для отримання майна лише у разі, наявності умов, визначених частиною другою цієї статті, а саме якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Вимоги позивача щодо припинення за нею права власності на нежитлове приміщення, є по суті не виділенням частки у натурі.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За встановлених у цій справі обставин, судом проаналізовано можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 365 ЦК України.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року в справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) вказано, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до змісту частини четвертої цієї статті якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Згідно довідки про доходи, яка видана ГУ ДПС у Дніпропетровській області 25.01.2021, загальна сума доходу ОСОБА_2 за період з 01.01.2020 по 01.10.2020 склала 18 442, 24 грн.

Відповідно до довідки про доходи № 112101 від 21.01.2021, яка видана ГУ ПФУ в Дніпропетровській області ОСОБА_2 отримує пенсію за віком, яка за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року склала 15 592, 36 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2021 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на частку квартири призначено комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизи.

Згідно висновку експерта № 3254/3255-21 від 14.02.2022 ринкова вартість нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на час проведення експертизи складає 1 053 698 грн. Технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити (виділити частку) об`єкта нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників (1/2 частина ОСОБА_1 ; Уі частина ОСОБА_2 ) існує. Першому співвласнику (1/2 частина) виділяються наступні приміщення в нежитловому приміщенні АДРЕСА_3 : приміщення І (2,8 кв.м) - тамбур; приміщення 1 (8,7 кв.м) - коридор; приміщення 2 (11,05 кв.м) - кабінет; приміщення 7 (3,0 кв.м) - підсобне приміщення; приміщення 6 (1,9 кв.м) - кладову обладнати під убиральню. Загальна площа складає - 27,45 кв.м, що відповідає 1/2 частини (54,9/2=27,45 кв.м). Другому співвласнику (1/2 частина) виділяються наступні приміщення в нежитловому приміщенні АДРЕСА_3 : приміщення 3 (5,9 кв.м.) - підсобне приміщення обладнати під коридор; приміщення 5 (1,7 кв.м.) - убиральня; приміщення 4 (16,8 кв.м.) - кімната відпочинку, офіс тощо; приміщення 8 (3,05 кв.м.) - обладнати під коридор. Загальна площа складає - 27,45 кв.м., що відповідає 1/2 частини (54,9/2=27,45 кв.м.). По варіанту №1 необхідно провести наступні переобладнання: віконний отвір обладнати в дверний в приміщення 3 (5,9 кв.м.); встановити перегородку в приміщенні 2 та 1 для проходу до приміщення 5 (убиральні); улаштувати інженерні мережі в прим. 6 (водопостачання та каналізацію); улаштувати окремі інженерні мережі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що частка ОСОБА_1 є значною та може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна, що свідчить про подільність спірного нежитлового приміщення, враховуючи можливість спільного володіння та користування нежитловим приміщенням, та не наданням позивачем доказів того, що ОСОБА_2 спроможний виплатити компенсаціюматеріальна компенсація позивачу, суд вважає, що відсутні визначені у статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності позивача на частку у спірному нежитловому приміщенні, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 76-78, 81, 95, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на частку квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда