ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м.Суми

Справа №950/1762/20

Номер провадження 22-ц/816/310/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальний заклад виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К.Руднєва»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К.Руднєва»

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 грудня 2021 року,

в складі судді Бакланова Р.В., ухвалене у м. Лебедин, повний текст якого складено 07 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К.Руднєва», в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 8-к від 21.07.2020 року «Про накладення стягнення», визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 12-ОД від 17.06.2020 року в частині скорочення посади лектора-екскурсовода Художнього музею (з посадовим окладом в межах 11 тарифного розряду), визнати протиправним та скасувати наказ Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» №10-к від 18.08.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на посаді лектора-екскурсовода з 18 серпня 2020 року та стягнути з Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2020 року по дату вирішення справи судом, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді лектора-екскурсовода Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він працював на посаді лектора-екскурсовода Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва». На вказаній посаді він був поновлений наказом № 6-к від 19.06.2018 року директора Художнього музею на підставі рішення Лебединського районного суду Сумської області від 06.06.2018 року по справі № 580/938/16-ц, яким суд скасував наказ № 5-к від 16.05.2016 року Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору.

У зв`язку з незаконним звільненням з роботи, за рішенням Лебединського районного суду Сумської області суду від 17 вересня 2019 року по справі № 580/1321/18 на його користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38647 грн 97 коп, а також кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Після поновлення на роботі за рішенням суду, до нього з боку директора Художнього музею склалося неприязне відношення, яке полягало у постійних звинуваченнях у тому, що через його поновлення на роботі увесь відділ культури та туризму міської ради не міг отримати заробітну плату. Крім того, директор постійно говорив йому, щоб він звільнився в добровільному порядку та знайшов собі іншу роботу та, щоб звільнився з роботи за власним бажанням, створював нестерпні умови роботи.

13 березня 2020 року директор Художнього музею звернувся з доповідною запискою до міського голови та начальника відділу культури і туризму Лебединської міської ради в якій зазначив, що ОСОБА_2 за рішенням суду поновлено на посаді лектора-екскурсовода музею, однак є неприпустимо низькою ефективність роботи цієї штатної одиниці та запропонував скоротити посаду позивача, оскільки позивач систематично не виконує покладені на нього обов`язки.

17 червня 2020 року директором Художнього музею видано наказ № 12-ОД «Про несення змін до штатного розпису Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей імені Б.К. Руднєва», підпунктом 1.1. пункту 1 якого внесені зміни до штатного розпису Художнього музею та скорочено з 18.08.2020 посаду лектора-екскурсовода Художнього музею (з посадовим окладом в межах 11 тарифного розряду). У преамбулі вказаного наказу зазначено, що він видається з метою оптимізації штатного розпису Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей імені Б.К. Руднєва» проведення заходів, направлених на поліпшення діяльності Художнього музею, ефективності його роботи та раціонального використання коштів.

Вважав, що видання цього наказу не відповідало головній меті ефективності роботи музею та раціональному використанню коштів, єдина причина скорочення його посади

конфліктні ситуації та безпідставні претензії, які виникали до лектора-екскурсовода з боку директора музею. Про наявність конфліктної ситуації між ним та директором музею свідчать його чисельні звернення до міського голови, начальника відділу культури та туризму міської ради, начальника відділу культури та туризму Сумської ДА з проханням посприяти вирішенню ситуації.

Про проведення лектором-екскурсоводом ОСОБА_1 лекцій свідчать численні позитивні відгуки та слова подяки висловлені директорами, вчителями шкіл, колективами підприємств, установ та організацій м. Лебедин у книзі відгуків, що вказує на те, що позивачем систематично проводилися лекції. Крім того, статті, підготовлені лектором-екскурсоводом ОСОБА_1 , схематично друкуються у ЗМІ. Зазначене вказує на те, що наказ про скорочення посади позивача виданий не з метою ефективності роботи та раціонального використання коштів, а з метою штучного створення підстав для звільнення позивача з роботи через неприязне відношення до нього директора музею.

Наказом № 10-к від 18.08.2020 року ОСОБА_1 звільнений з посади лектора-екскурсовода Лебединського міського художнього музею імені ОСОБА_3 у зв`язку із скороченням штату працівників з 18 серпня 2020 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вважав звільнення незаконним тому, що фактично не відбулось скорочення штату, з метою скорочення чисельності та штату працівників через зміни в організації виробництва і праці роботодавець повинен видати економічно обґрунтований наказ. При цьому, такий наказ має погоджуватися з профспілковим органом за три місяці до звільнення працівників відповідно до статті 49-4 КЗпП.

Вказував, що відповідачем не дотримано вимог трудового законодавства щодо процедури звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Про наявність неприязного відношення до нього свідчить видача директором музею 21 липня 2020 року наказу № 8-к «Про накладення стягнення», яким його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани, який не містить повних і точних відомостей про вчинене порушення, суті порушення, без визначення функціональних обов`язків, які він порушив. Посилаючись на зазначені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 02 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» №12-ОД від 17.06.2020 року в частині скорочення посади лектора-екскурсовода Художнього музею (з посадовим окладом в межах 11 тарифного розряду) та №10-к від 18.08.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лектора-екскурсовода Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» з 18 серпня 2020 року.

Стягнуто з Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2020 року по дату вирішення справи судом - 02 грудня 2021 року в сумі 71392 грн 75 коп з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів.

Стягнуто з Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу 10000 грн.

Стягнуто з Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

В частині позовних вимог, щодо визнання незаконним та скасування наказу Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» № 8-к від 21.07.2020 року «Про накладення стягнення» відмовлено.

В апеляційній скарзі Комунальний заклад виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К.Руднєва», посилаючись на безпідставність, необґрунтованість рішення суду, неналежну та неповну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суду були надані усі докази виконання роботодавцем колективного, трудового договору та вимог трудового законодавства при скороченні посади позивача та його звільненні, проте суд безпідставно дійшов висновку про порушення прав позивача, не врахувавши рішень Європейського суду з прав людини, наданих відповідачем доказів, заяв, пояснень, що спростовують позовні вимоги. Вважає, що рішення суду в частині розподілу судових витрат є необґрунтованим, а розмір витрат на професійну правничу допомогу завищеним.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кузченко Т.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішенну суду без змін, як законне та обґрунтоване.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Петухов А.Ю. не погоджується з доводами представника позивача та вказує, що при звільненні ОСОБА_1 дотримані вимоги трудового законодавства і суду надані докази з приводу їх дотримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача - адвоката Пєтухова А.Ю., Гельмінтінова А.А., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника ОСОБА_1 адвоката Кузченко Т.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у частині першій статті 4 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді лектора - екскурсовода Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва».

Наказом № 6-к від 19.06.2018 року директора Художнього музею ОСОБА_1 був поновлений на посаді лектора-екскурсовода на підставі рішення Лебединського районного суду Сумської області від 06.06.2018 року справа № 580/938/16-ц (т.1, а.с. 10-15), яким суд скасував наказ № 5-к від 16.05.2016 року Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К. Руднєва» про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору.

Рішенням суду від 17 вересня 2019 року справа № 580/1321/18 (т.1, а.с. 16) на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38647 грн 97 коп, а також кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Судом встановлено, що 13 березня 2020 року директор Художнього музею звернувся з доповідною запискою до міського голови та начальника відділу культури і туризму Лебединської міської ради (т.1, а.с. 21-22) в якій зазначив, що ОСОБА_2 поновлено за рішенням суду на посаді лектора-екскурсовода музею. Також є неприпустимо низькою ефективність роботи цієї штатної одиниці та пропонує скоротити посаду позивача, оскільки на думку директора, ОСОБА_1 систематично не виконує покладені на нього обов`язки.

31 березня 2020 року директор Художнього музею звернувся з доповідною запискою до т.в.о. відділу культури і туризму виконавчого комітету Лебединської міської ради (т.1, а.с. 23) та, пославшись на свою ж доповідну записку на адресу міського голови від 13.03.2020, запропонував скоротити посади: лектора екскурсовода та 0,25 ставки завідуючого господарством Художнього музею.

Наказом № 26-ОД від 23.04.2020 т.в.о. начальника відділу культури і туризму виконавчого комітету Лебединської міської ради (т.1, а.с. 27) директору Художнього музею ОСОБА_4 , з мотивів ефективного використання коштів міського бюджету, доручено внести зміни до штатного розпису та подати його на затвердження.

Наказом директора Художнього музею від 17.06.2020 року № 12-ОД «Про несення змін до штатного розпису комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей імені Б.К. Руднєва» (т.1, а.с. 163) внесені зміни до штатного розпису Художнього музею та скорочено з 18.08.2020 посаду лектора -екскурсовода Художнього музею (з посадовим окладом в межах 11 тарифного розряду) (підпункт 1.1. пункту 1 наказу). У наказі зазначено, що він видається з метою оптимізації штатного розпису Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей імені Б.К. Руднєва», проведення заходів, направлених на поліпшення діяльності Художнього музею, ефективності його роботи та раціонального використання коштів.

Того ж дня, 17.06.2020 року директором Художнього музею видано наказ №13-ОД «Про попередження про наступне вивільнення у зв`язку із зміною до штатного розпису комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей імені Б.К. Руднєва», яким вирішено попередити ОСОБА_1 про наступне вивільнення з 18.08.2020 та запропонувати переведення на інші вакантні посади. В той же день ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення (т. 1, а.с. 31), яке позивач відмовився підписувати, виклавши свої мотиви на звороті та ознайомлено з можливістю переведення, за його згодою, та вакантну посаду музейний доглядач (на період відсутності основного працівника що перебуває у «декретній» відпустці 1 ставка 2 тарифний розряд (т.1, а.с. 166).

Наказом № 10-к від 18.08.2020 року ОСОБА_1 був звільнений з посади лектора-екскурсовода Лебединського міського художнього музею імені ОСОБА_3 у зв`язку із скороченням штату працівників з 18 серпня 2020 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (т.1, а.с. 169), із зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис, але не погодився з наказом, про що зробив відповідний напис.

В той же день, 18.08.2020 року був складений Акт про відмову ОСОБА_1 від запропонованої посади, який був підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т.1, а.с. 169).

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Передбачений частиною другою статті 40, частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника, який підлягає скороченню, полягає у необхідності запропонувати йому вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, якщо працівник відсутній у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою посада, яку він займає, не є вакантною.

Отже, посада жінки, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не є вакантною і прийняття працівників на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2020 року по справі № 285/4227/18.

Враховуючи викладене та встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що посада музейного доглядача, яка була запропонована ОСОБА_1 не є вакантною посадою в розумінні п. 3 ч. 1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» та ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки», оскільки на цій посаді працює жінка, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і прийняття працівника на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки основного працівника.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав обов`язок по працевлаштуванню працівника та не довів, що вживав заходи спрямовані на реальне працевлаштування позивача, суд дійшов правильного висновку про порушення прав позивача при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу були запропоновані всі наявні в художньому музеї вакансії, зазначених висновків не спростовують.

Судом встановлено, що в установі відповідача профспілки не утворено, проте діє Колективний договір.

Зі змісту Колективного договору, укладеного між адміністрацією та представником трудового колективу відділу культури і туризму виконавчого комітету Лебединської міської ради на 2019-2021 роки, затвердженого загальними зборами трудового колективу відділу культури і туризму виконавчого комітету Лебединської міської ради 15.03.2019 (т.1, а.с. 184-193), дія якого поширюється на працівників закладів, підпорядкованих Міському відділу культури, що не заперечила сторона відповідача, встановлено, що відповідно до пункту 2 розділу IV Колективного договору адміністрація зобов`язується у разі виникнення вивільнення працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП немасового характеру: здійснювати вивільнення лише після використання всіх можливостей забезпечити їх роботою на іншому робочому місці.

Пунктом 2 розділу III Колективного договору встановлено обов`язок адміністрації забезпечити протягом року право на працевлаштування працівникам, які звільнені з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. У разі виникнення потреби прийняти на роботу працівників аналогічної сфери. За таких обставин суд доходить висновку, що, роботодавцем не виконано вимоги з працевлаштування позивача, оскільки відповідач не довів відсутності, на момент звільнення ОСОБА_1 , вакантних посад у відділі культури і туризму виконавчого комітету Лебединської міської ради.

Крім того, пунктом 1 розділу IV Колективного договору встановлено обов`язок адміністрації рішення про зміни в організації праці, ліквідації, реорганізації, перепрофілювання підпорядкованих закладів, скорочення чисельності або штату працівників приймати лише після попереднього проведення переговорів (консультацій) з представником трудового колективу не пізніше як за 2 місяці до здійснення цих заходів.

Ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

Пунктом 3 розділу III Колективного договору встановлено обов`язок адміністрації не вивільняти працівників з ініціативи адміністрації без достатніх підстав і попереднього погодження з Представником трудового колективу.

Оскільки ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не було надано доказів того, що адміністрація зверталася до представника трудового колективу за попереднім погодженням, у встановлений строк, щодо прийняття рішення, яким скорчувалась посада лектора екскурсовода, а також про звільнення позивача, обґрунтованим є висновок суду про те, що відповідач не отримав погодження від представника трудового колективу, чим порушив вимоги Колективного договору та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», КЗпП України та права позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у своїх діях є самостійним, Статутом не передбачено обов`язок директора музею попередньо погоджувати звільнення працівника, а колективний договір не містить порядку узгодження такого звільнення, є безпідставними.

Крім того, доповідна записка директора музею ОСОБА_4 від 13.03.2020 на адресу міського голови, щодо «неприпустимо низької ефективності роботи штатної одиниці» лектора-екскурсовода не є об`єктивною, а має характер саме суб`єктивного відношення директора музею до позивача, оскільки вказані факти спростовуються копіями статей, які публікувались ОСОБА_1 у газетах (т. 1, а.с. 63-70), копіями сторінок з Книги відгуків і пропозицій (т.1, а.с. 71-92), які мають лише позитивні відгуки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що видання наказу № 12-ОД від 17.06.2020 року, яким скорочено посаду лектора - екскурсовода Художнього музею, не відповідало головній меті ефективності роботи музею та раціональному використанню коштів, причиною видачі наказу - конфліктні ситуацію ОСОБА_1 та директора музею ОСОБА_4 .

Таким чином, на підставі досліджених доказів суд дійшов до обгрунтованого висновку, що накази відповідача №12-ОД від 17.06.2020 року та №10-к від 18.08.2020 року є незаконними та підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, належних доказів дотримання відповідачем всіх вимог нормативних актів та прав ОСОБА_1 суду не надано.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував. Посилання на те, що судом не були враховані пояснення всіх свідків не знайшли свого підтвердження.

Встановивши, що позивача було незаконно звільнено з роботи, суд дійшов правильного висновку про те, що право позивача було порушено, у зв`язку із чим є правові підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд правильно врахував період вимушеного прогулу та вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом враховано, що обов`язок з доведення виконання вимог щодо порядку вивільнення покладається саме на роботодавця. Покладення такого обов`язку на працівника, як на слабшу у зазначених правовідносинах сторону, зокрема, й з врахуванням того, що у нього відсутні документи, що стали підставою для вивільнення, суперечитиме принципам справедливості та верховенства права. Таким чином, не заслуговують на увагу доводи відповідача про неправильне застосування судом норм процесуального права в частині не зазначення, якими доказами позивача підтверджені його вимоги та спростовані заперечення відповідача.

Відповідач у суді першої інстанції не скористався своїм правом заявити про зменшення витрат на правничу допомогу. Отже, питання щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу місцевим судом вирішено згідно з законом.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

При цьому, апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального закладу виконавчого комітету Лебединської міської ради «Лебединський міський художній музей ім. Б.К.Руднєва» залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко