Провадження №2/521/842/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався на ті обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після чого відкрилась спадщина у виді належного особі майна. За життя його батько склав заповіт на все належне йому майно на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Про існування заповіту йому стало нещодавно відомо під час наведення ладу в документах його померлого батька. Після чого він одразу ж звернувся до Приморської державної нотаріальної контори в м. Одесі. Будучи юридично необізнаною людиною, вважав, що він прийняв спадщину, однак, згодом, звернувшись за юридичною допомогою до адвоката, яка в свою чергу здійснила відповідні адвокатські запити, з`ясувалося, що йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки пропущено строк звернення для прийняття спадщини. Окрім того відповідач у справі деякий час доглядала за його батьком, та чинить йому перешкоди в оформленні документів на спадщину, зберігаючи у себе оригінали документів на квартиру. З огляду на пропуск установленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, але від його представника надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явилася, однак її представник надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги відповідач визнає в повному обсязі.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , являється сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23.06.1987 року Приморським райвідділом РАЦС, копія якого міститься в матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , яка була матір`ю позивача у справі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть.

На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2010 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , де 1/3 частина частка у праві спільної власності, 1/6 частина в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . А також визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , де 1/3 частина частка у праві спільної власності, 1/6 частина в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 15.03.2010 року.

Відповідно до договору дарування від 22.12.2010 року ОСОБА_6 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв у дарунок Ѕ частку ізольованої квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на подаровану частку вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 27.05.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 5592.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт від 22.09.1997 року, згідно якого заповів все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому, та на що за законом матиме право заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

З наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником нерухомого майна, а саме Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1223,1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 8297 від 24.03.2016р. вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , з 15.06.1984р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований ОСОБА_3 , та особовий рахунок був відкритий на гр. ОСОБА_1 .

Як вбачається, з копії спадкової справи № 126д/2016 щодо майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28.03.2016 року до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса звернувся ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Листом № 126/2016/02-14 від 05.04.2016р. державний нотаріус Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. повідомила ОСОБА_1 , його право на звернення до суду з позовом для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Проте матеріали вищезазначеної спадкової справи не містять доказів, як направлення так і отримання відповідного листа ОСОБА_1 .

Позивач в позові наголошує на тому, що йому не було відомо про існування заповіту, тому не виникало право на здійснення дій щодо прийняття спадщини, і тільки після того, як йому стало відомо про існування заповіту, у позивача з`явилось право звернутись із відповідною заявою до нотаріуса. Окрім того позивач наголошував, що смерть батька похитнула його емоційний стан, а також зазначив, що не є юридично освідчено людиною, та вважав, що для прийняття спадщини достатньо його заяви та навіть не підозрював, що пропустив строк для звернення з такою заявою до нотаріуса.

26.04.2021р. до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса звернулася представник ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 .

Листом № 126д/2016/02-14 від 26.04.2021р. державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Арабаджи К.Г. повідомила ОСОБА_1 , його право на звернення до суду з позовом для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. А також зазначила, що Приморська нотаріальна контора у місті Одеса не заперечує проти розгляду справи судом по суті з додержанням норм чинного законодавства.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд наголошує, що прийняття спадщини є вольовою дією спадкоємця, за виключенням тих випадків, коли спадщина вважається прийнятою спадкоємцем в силу прямої вказівки закону та за умови, що він не відмовився від її прийняття.

Право на прийняття спадщини є строковим, а перебіг цього строку починається з часу відкриття спадщини й спливає через шість місяців. Впродовж цього строку, спадкоємець має право прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття. Якщо він не вчиняє жодної із цих дій, закон визнає його таким, що спадщину не прийняв, тобто не набув відповідних прав та обов`язків спадкодавця.

Проте, законодавець допускає можливість існування таких обставин, які перешкоджають волевиявленню спадкоємця на прийняття спадщини у відведений для цього законом строк. За таких обставин не вчинення спадкоємцем дій направлених на набуття спадщини знаходяться поза його волею.

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон надає йому можливість за домовленістю із спадкоємцями, які прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини поза межами шестимісячного строку і не залежно від поважності причин та тривалості пропуску такого строку,

Якщо ж така згода відсутня, він має право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви, але при цьому зобов`язаний довести поважність причин пропуску строку.

Відповідно ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця саме на вчинення дій із прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, 23.08.2017 року у справі №6-1320цс17.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі № 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Позивач не звернулась із заявою про прийняття своєчасно через те, що йому не було відомо про наявність заповіту. Правовстановлюючі документи та заповіт знайшов в речах батька через декілька років після його смерті. Окрім того позивач наголошував, що смерть батька завдала йому значних страждань, та стан його здоров`я значно погіршився.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98).

Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87) визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи.

У параграфі 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10 та №71378/10) суд зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» («Kopecky v. Slovakia», заява №44912/98, п. 52).

Досліджені матеріали справи підтверджують наявність у ОСОБА_1 охоронюваного законом інтересу, спрямованого на оформлення майнових прав у порядку спадкування після померлого батька.

З урахуванням викладеного, а також оскільки за загальним правилом спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття та незалежно від часу її прийняття (частина 5 статті 1268 ЦК України), суд зазначає, що майнові права ОСОБА_1 на спадщину охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Такі права особи підлягають захисту та дієвим механізмом захисту цих прав є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. На переконання суду, достатнім може вважатись строк протягом трьох місяців з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 281, 282, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , - протягом трьох місяців, який обчислювати з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 25 лютого 2022 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .

Суддя: І.В. Плавич