Номер провадження: 22-ц/813/3550/22
Справа № 516/16/21
Головуючий у першій інстанції Мислива Л. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуакціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Мисливої Л.М., повний текст рішення складений 07 червня 2021 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №OD30AE00000162 від 07.03.2007р. на загальну суму 10381,40 доларів США, що за курсом НБУ від 13.01.2021р. становить 291094 грн. 46 коп. та складається із: заборгованості по відсоткам за період з 07.03.2007р. по 06.03.2012р. в сумі 8318,58 доларів США, та 3% річних від простроченої суми за період з 27.12.2012р. по 12.01.2021р. в сумі 2062,82 долара США, а також судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачі протягом тривалого часу ухиляються від виконання умов вищезазначеного кредитного договору, зокрема не сплачують банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали до суду відзив на позов, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку із спливом трирічного строку позовної давності.

Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції вирішив спір без врахування висновків, висловлених Верховним Судом у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), які мають юридичне значення по даній справі, також суд помилково застосував до вказаних правовідносин норми ст.ст. 257, 267 ЦК України, які не підлягали застосуванню.

Відзиву до суду надано не було.

Учасники справи про призначене судове засідання на 18 травня 2022 року були сповіщені належним чином (а.с. 110, 114-115).

18.05.2022 року від ОСОБА_3 , представника АТ КБ «ПриватБанк», подано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 116-118).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції подано не було.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з веденням воєнного часу, колегія суддів зазначає, що саме по собі посилання на введення воєнного стану, без надання конкретних доказів про неможливість прийняти участь у судовому засіданні, зокрема в режимі відеконференції, не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи на невизначений час.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (20 травня 2022 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» до боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 07.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №OD30AE00000162, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 13392,82 доларів США, на строк з 07 березня 2007р. по 06 березня 2012р. включно, на придбання автомобіля в сумі 9600 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості.

Періодом сплати вважається період з 24 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за даним Договором здійснюється: щомісячно в період сплати позичальник зобов`язаний надати банку щомісячний платіж в сумі 234,78 доларів для погашення заборгованості по кредитному договору, що складається із заборгованості за кредитом, процентам, винагороди (п.п.1.1, 7.1 Договору). Згідно п. 5.1 вказаного кредитного договору, даний договір в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, відповідно до п. 7.1 набирає сили з моменту його підписання сторонами, в інших частинах з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах вказаних в них сум, та діє в об`ємі виданих позичальнику засобів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором є HYUNDAI H200, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , а також всі інші види залогу, іпотеки, поруки та ін., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором (п. 7.3 Договору). Датою укладення кредитного договору №OD30AE00000162 є «07» березня 2007р. (п. 7.7 Договору).

07.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0162/Р, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком та позичальником; поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.п.1, 2, 4 Договору). Згідно п. 5 Договору у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 1 даного Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання. Пунктом 6 Договору визначено, що поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги. Порука за цим Договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (п. 12 Договору). Зміни і доповнення до даного Договору вносяться тільки за згодою сторін в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди (п. 13 Договору).

В порушення вимог кредитного договору №OD30AE00000162 від 07.03.2007р., відповідач не здійснювала часткового погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого у неї утворилась прострочена заборгованість по кредиту. Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором, основна сума її заборгованості перед банком по кредиту складає 9758,20 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період з 27.12.2012р. по 12.01.2020р. - 2062,82 долара США.

Відповідно до досудової вимоги повідомлення за вих. 30.1.0.0/2-424 від 02.01.2019р. та про виконання зобов`язань за договором поруки, за кредитним договором №OD30AE00000162 від 07.03.2007р., надісланих позивачем на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , щодо погашення простроченої заборгованості вбачається, що останні повідомлялися про заборгованість та необхідність її погашення.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Як визначається у ч. 1, ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ч.1 ст. 253 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення договору), скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 ст. 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як визначено ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір був укладений 07.03.2007р. з кінцевим терміном його виконання по 06.03.2012 року, однак АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 19.01.2021 року, тобто з порушенням ст. 257 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову до боржника ОСОБА_1 за пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд помилково застосував до вказаних правовідносин норми ст.ст. 257, 267 ЦК України, які не підлягали застосуванню, колегія суддів в частині пропуску строку звернення до суду з позовом до боржника ОСОБА_1 вважає необґрунтованими,оскільки у відповідності до вимог закону позивачем був пропущений строк позовної давності до боржника, який позивач не просив поновити.

Щодо відмови у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відмовляючи у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з поручителя, суд першої інстанції також виходив з того, що позивачем пропущений рирічнийстрок звернення до суду і до поручителя.

Проте, з вказаними висновками суду колегія судді погодитися не може, з огляду на таке.

Так, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19), про яку зазначив заявник, дійшла висновку про те, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що якщо умовами кредитного договору передбачений термін повернення кредиту, а також обов`язок з погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором згідно з відповідним графіком, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц).

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права, а саме статті 559 ЦК України, у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову до поручителя за пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки до поручителя неможливо застосувати строк позовної давності, у зв`язку з закінченням строку дії кредитного договору, який був укладений по 06.03.2012 року.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає зміні в частині відмови у задоволені позову до поручителя з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року в частині відмови у задоволені позову до боржника ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року в частині відмови у задоволені позову до поручителя ОСОБА_2 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 травня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра