Ухвала

Іменем України

29 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 214/6561/20

провадження № 61-3518ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивача. ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 .

Позивач та відповідач є спадкоємцями ОСОБА_3 першої черги, позивач подав заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк.

За життя батько разом з відповідачем придбали автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Позивач вважав, що оскільки, відповідно до вимог статті 60 СК України та статей 357, 368 ЦК України, автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя, померлому ОСОБА_3 належить 1/2 частина вказаного автомобіля. Отже, позивачу, як спадкоємцю першої черги, належить 1/4 частка спірного автомобіля.

Таким чином, позивач просив суд визначити за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнати за позивачем право власності на ј частку автомобіля марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

Рішенням від 23 листопада 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у позові відмовив.

Постановою від 09 березня 2022 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року скасував та ухвалив нове рішення у справі.

Позов задовольнив.

Визначив за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя на автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку автомобіля марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позову в розмірі 1 474,10 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з проведенням експертного авто-товарознавчого дослідження в розмірі 1 500,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у квітні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 березня 2022 рокута залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане,висловленого у постановах Верховного Суду України: від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; від 16 грудня 2015 року у справі № 6- 2641цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача.

ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 20 лютого 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

28 серпня 2018 року, в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , придбано автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зазначено відповідача ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно позивач посилався на те, що спірний автомобіль був придбаний на ім`я відповідача в період перебування у шлюбі з його батьком ОСОБА_3 , тому за ОСОБА_3 слід визначити 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль, а за позивачем, як наслідок, право власності на 1/4 частку спірного автомобіля.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний за особисті кошти дружини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Зі змісту положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статтях 60-63, 68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано статтею 71 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 викладений такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах:

«Зазначені норми закону передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця матеріально-правова презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи обставини придбання спірного автомобіля в період перебування відповідача та ОСОБА_3 в офіційно зареєстрованому шлюбі, відсутності будь-якої домовленості між відповідачем та ОСОБА_3 щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та з урахуванням того, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ним необхідно визначити 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки NISSAN X-TRAIL 1.6 DCi, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

При цьому, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги посилання відповідача на те, що відповідно до договору дарування від 01 серпня 2018 року ОСОБА_4 подарував їй грошові кошти в сумі 700 000,00 грн для придбання автомобіля та вказаний договір був посвідчений нотаріально засвідченою заявою від 15 грудня 2020 року, оскільки в договорі дарування від 01 серпня 2018 року дійсно зазначено, що ОСОБА_4 подарував відповідачу ОСОБА_1 кошти в сумі 700 000,00 грн для придбання автомобіля, при цьому доказів того, що вказані кошти надавались відповідачу ОСОБА_1 для придбання автомобіля у її особисту власність, матеріали справи не містять, в той час як відповідач у справі не спростовує того факту, що спірний автомобіль був придбаний для можливості перевезення хворого ОСОБА_3 , тобто спірний автомобіль був придбаний в інтересах подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також суд апеляційної інстанції визнав безпідставними посилання відповідача про те, що позивач не надавав матеріальної допомоги батьку та не піклувався про нього, оскільки вказані обставини не є предметом спору і не мають правового значення для вирішення даного спору.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, є безпідставними, оскільки в постановах викладений висновок при доведеності факту придбання спірного майна одним із подружжя в період шлюбу, та не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Справи мають різні встановлені обставини, а тому постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновку Верховного Суду України, викладеному у зазначених особою, яка подала касаційну скаргу, постановах.

В даній справі суд апеляційної інстанції встановив, що доведеність того, що кошти надавались відповідачу для придбання автомобіля у її приватну власність, матеріали справи не містять, а також не спростовують, що спірний автомобіль був придбаний в інтересах сім`ї для можливості перевезення хворого ОСОБА_3 .

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, для обов`язкового скасування судового рішення касаційна скарга не містить.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська