ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3976/22 Справа № 199/7825/21 Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року по справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, мотивуючи тим, що відповідач на підставі наказу ректора №488-ос від 01 серпня 2008 року була зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2008 року між університетом та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №34, відповідно до умов якої остання зобов`язалася після закінчення вищого закладу освіти прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання.

Вказували, що у 2016 році відповідач закінчила навчання та, відповідно до розподілу, була направлена до ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації КЗ «Магдалинівський районний ЦПМСД».

З листа Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 09 серпня 2021 року за №6965/0/29-21 їм стало відомо, що ОСОБА_1 звільнилася з посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря КЗ «Дніпровський центр медико-санітарної допомоги №8» Дніпровської міської ради за власним бажанням, що свідчить про те, що відповідач не виконала умови угоди №34 та не відпрацювала три роки, у зв`язку з чим просили суд першої інстанції поновити процесуальний строк звернення до суду з цим позовом та стягнути з відповідача на їх користь витрати на навчання в розмірі 106 824,35 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просила рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не взяв до уваги, що позивач не є особою, якій надано законом право на пред`явлення відповідного позову, оскільки у випадку звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, виключно замовник має право на отримання відшкодування, в той час як навчальний заклад таким замовником не є. Розмір вартості навчання, що підлягає відшкодуванню, належними доказами не обґрунтований, зокрема платіжні документи, що підтверджують факт перерахування замовником коштів до Дніпропетровської державної медичної академії за її навчання чи отримання вказаних коштів безпосередньо нею. Крім того, вказує, що угодою №34 від 01 вересня 2008 року про підготовку фахівців за вищою освітою, не передбачено обов`язку відшкодувати вартість навчання у випадку звільнення за власним бажанням протягом трьох років, оскільки у відповідній угоді зазначено, що вартість навчання відшкодовується до державного бюджету лише у разі відмови студента виїхати за призначенням. Вказує, що за державним замовленням її було направлено до КЗ Магдалинівський ЦПМСД, в якому вона працювала з 01 серпня 2014 року по 14 вересня 2018 року, тобто 4 роки 1 місяць та 14 днів. Зазначала, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на нормативно-правові акти, які втратили чинність. Зокрема, Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних університетів (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 грудня 1997 року №367, який втратив чинність. Постанови Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №607/9099/15-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №607/3681/17-ц не підлягають застосуванню через відсутність подібності обставин в зазначених справах з обставинами її справи. Зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно проігноровано її клопотання про витребування додаткових доказів.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що відповідач, закінчивши навчання у 2016 році на бюджетній формі у ДДМУ, не відпрацювала 3 роки за направленням на роботу. Вказує, що відповідачеві разом з дипломом про закінчення закладу вищої освіти було вручено направлення на роботу від 17 березня 2014 року, видане МОЗ України, проте відповідач за місцем направлення на роботу не прибув та не відпрацював 3 роки.

23 травня 2022 року відповідачем ОСОБА_1 було подано клопотання про витребування доказів, в той же час відповідне клопотання задоволенню не підлягає, оскільки розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться (п.13 ст.7 ЦПК України), у зв`язку з тим, що справа є малозначною та розглядається в порядку спрощеного письмового провадження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 106 824,35 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що Головним управлінням охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації було видано направлення №38 від 25 червня 2008 року, відповідно до якого відповідач направлялася на навчання до Дніпропетровської державної медичної академії у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1159 «Про підготовку фахівців для роботи в сільській місцевості» та Правил прийому до вищих медичних (фармацевтичних) навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації у 2008 році за квотою прийому на 2008 рік. Після закінчення навчального закладу ОСОБА_1 повинна була бути направлена для роботи за спеціальністю до одного з лікувально-профілактичних закладів, який розташовано в сільській місцевості Магдалинівського району Дніпропетровської області (а.с.89).

На підставі протоколу засідання приймальної комісії від 01 серпня 2008 року наказом по Дніпропетровській державній академії Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2008 року №488-ОС відповідача зараховано студентом першого курсу медичного факультету «Лікувальна справа» (а.с.9).

01 вересня 2008 року між Дніпропетровської державної медичної академією МОЗ України та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №34 (а.с.8).

Згідно з умовами укладеної угоди, ОСОБА_1 зобов`язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

На виконання умов укладеної угоди, згідно з протоколом №1 від 06 грудня 2013 року (п.35) засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 2014 року, які навчалися за державним замовленням, постановлено направити відповідача на роботу в ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, КЗ «Магдалинівський районний ЦПМСД» на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря (а.с.19).

Наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 19 червня 2014 року за №430-ос «Про випуск спеціалістів» відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. Виключено зі списків облікового складу з 30 червня 2014 року у зв`язку з закінченням навчання в Державному закладі «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» (а.с.10-12).

Відповідно до наказу ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» від 09 вересня 2014 року за №791-ос, відповідач зарахована до очної частини інтернатури тривалістю з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2016 року (а.с. 13-15).

Наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» від 24 червня 2016 року за № 510-ос Про випуск лікарів-інтернів та провізорів-інтернів, що атестувались на визначення знань та практичних навичок лікаря-спеціаліста провізора з клінічної фармації (червень 2016 року ) відповідач у зв`язку з закінченням інтернатури відрахована 24 червня 2016 року з очної частини інтернатури з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста з відповідної спеціальності та видано сертифікат встановленого зразка МОЗ України (а.с.16-18).

Як вбачається з трудової книжки відповідача, серії НОМЕР_1 , остання з 01 серпня 2014 року прийнята на посаду лікаря-інтерна в КЗ «Магдалинівський ЦПМСД» згідно наказу №49/1 від 09 липня 2014 року (запис №6) та 31 липня 2016 року звільнена в зв`язку з закінченням терміну інтернатури згідно наказу №50/1 від 01 липня 2016 року (а.с.61).

Згідно з записами №8 та №9 трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я відповідача, 01 серпня 2019 року вона прийнята на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря в КЗ «Магдалинівський ЦПМСД» згідно наказу №51/1 від 01 липня 2016 року, та 14 вересня 2018 року звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, згідно наказу №87/1 від 12 вересня 2018 року (а.с.62).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 березня 2021 року за №473 змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет (а.с.26).

Відповідно до розрахунку витрачених коштів на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року, вартість навчання ОСОБА_1 за навчальні роки 2008-2014 становить 93 723,45 грн. та за навчання в інтернатурі за навчальні роки 2014-2016 становить 13 100,90 грн., всього витрачено на навчання 106 824,35 грн. (а.с.21).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», за місцем направлення на роботу до КЗ «Магдалинівський ЦПМСД» прибула, проте, не відпрацювала встановлений строк, що свідчить про те, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 №34 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Вважав безпідставними доводи відповідача щодо відпрацювання встановленого угодою трирічною строку, зважаючи на те, що інтернатура це етап навчального процесу, якому передує направлення випускника вищого медичного закладу освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, які направлені на роботу для проведення очної частина навчання та проходження стажування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу

освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на

конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний

освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Вони

вільні у виборі форми здобуття вищої освіти, вищого навчального

закладу, напряму підготовки і спеціальності. (частина перша статті 4 Закону України «Про вищу освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року №34), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 34) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367.

Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа №607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа №607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа №607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа №598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа №607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа №607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа №607/3693/17).

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2008 року, регулюються саме ними.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до пунктів 4,6,8,14 Порядку керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно з пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Отже, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.

До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17, провадження №14-151цс20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17, провадження №14-151цс20, наведена практика Європейського суду з прав людини щодо обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором про навчання кількість років, а саме справи Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява №51637/12), Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява №61838/14), Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26 травня 2020 року, заява №51743/17) .

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , добровільно підписавши угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилася на її працевлаштування навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Разом з тим, вимог законодавства України та угоди №34 від 01 вересня 2008 року в частині зобов`язання відпрацювати три роки після закінчення вищого навчального закладу відповідно до направлення на роботу, ОСОБА_1 не виконала, тобто порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, у зв`язку з чим має відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного суду від 20 вересня 2021 року по справі №607/12250/15-ц, провадження №61-20209св19.

Таким чином, оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо ґрунтування рішення суду першої інстанції на законодавчих актах, що втратили законну силу, зважаючи на те, що в рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2010 року, регулюються саме нею.

Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою.

Наведене спростовує аргументи відповідача про відсутність її обов`язку повернути кошти за навчання за рахунок державного бюджету у зв`язку з виключенням частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» на підставі Закону №1556-VII від 01 липня 2014 року, який вже набрав чинності після укладення між сторонами угоди підготовку фахівця з вищою освітою в навчальному закладі.

Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона не відмовилася їхати за призначенням, що звільняє її від обов`язку повернути вартість навчання, є безпідставними, оскільки зобов`язання відпрацювати за направленням обумовлене трирічним строком, якого вона не дотрималася.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що законом не передбачено повноважень вищого навчального закладу вимагати від випускників відшкодувати витрати на навчання, безпідставні, так як угода про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства охорони здоров`я України укладалась між вищим навчальним закладом в особі його ректора і особою, зарахованою на навчання ОСОБА_1 , яка є цивільно-правовим договором. При цьому Міністерство охорони здоров`я України стороною угоди не було. Розпорядником коштів, які виділяються з бюджету для підготовки спеціалістів управління охорони здоров`я, є академія. Вказане узгоджується з положенням укладеної між сторонами угоди від 01 вересня 2008 року, за яким усі спори, які можуть виникати між сторонами, вирішуються в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі №156/269/18, провадження №61-2850св19.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 травня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.