ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 682/1432/21

Провадження № 22-ц/4820/75/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року (суддя Маршал І. М., відомості про дату складення повного судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Геберіт Керамік Продакшн» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2021 року визнано незаконним та скасовано наказ про його звільнення з роботи від 04 серпня 2020 року, поновлено на посаді інженера з комплектації устаткування дільниці технічного забезпечення ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 серпня 2020 року по 04 вересня 2020 року у сумі 15981 грн 16 коп., моральну шкоду у сумі 5000 грн. 06 квітня 2021 року він був поновлений на роботі. У квітні 2021 року звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 вересня 2020 року по 05 квітня 2021 року, проте йому було відмовлено. Внаслідок неправомірної відмови у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазнав моральних страждань, які полягають у втраті нормальних життєвих зв`язків, репутації як працівника, погіршення його становища у колективі, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення репутації.

Тому позивач просив стягнути з ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2020 по 05.04.2021 у розмірі 111868 грн 12 коп. і моральну шкоду у розмірі 35000 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, невірне встановлення обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції помилково вважає датою подання позовної заяви до суду 06 липня 2021 року. Матеріалами справи підтверджується подання поштового відправлення 02 липня 2021 року. Вважає помилковим висновок суду, що про порушення свого права він дізнався 04 серпня 2021 року і пропустив строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Суд залишив поза увагою його доводи про те, що про порушення права на отримання виплати за час вимушеного прогулу дізнався 29 квітня 2021 року після відмови відповідача здійснити таку виплату.

ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» у відзиві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Зазначає, що позивач не був позбавлений права збільшити позовні вимоги під час розгляду справи № 682/1873/20.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції правильно установив, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 682/1873/20 визнано незаконним та скасовано наказ № 428-к від 04 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновлено його на посаді інженера з комплектації устаткування дільниці технічного забезпечення ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн». Стягнуто з відповідача на користь позивача 15981 грн 16 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 серпня 2020 року по 04 вересня 2020 року і 5000 грн моральної шкоди.

Судовим рішенням встановлено, що з 13 травня 2004 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносианх з відповідачем.

Відповідно до наказу генерального директора ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» від 23 квітня 2020 року № 42зп «Про внесення змін в штатний розпис» вирішено у зв`язку із зменшенням об`єму робіт на дільниці технічного забезпечення в штатному розписі дільниці скоротити одну штатну одиницю за посадою «інженер з комплектації устаткування».

04 серпня 2020 року згідно з наказом № 428к ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» ОСОБА_1 звільнений з посади інженера з комплектації устаткування дільниці технічного забезпечення ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Звільнення з роботи проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Розмір середньомісячної заробітної плати позивача складає 15981 грн 16 коп.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 фактично поновлений на роботі.

29 квітня 2021 року ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» відмовило ОСОБА_1 у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2020 по 05.04.2021 у зв`язку з тим, що така виплата не передбачена постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2021 року.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмову у позові про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд мотивував пропуском тримісячного строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав.

Відмовляючи у позові про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що така вимога є похідною від вимоги про стягнення середнього заробітку і також задоволенню не підлягає.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

На підставі частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання середньої заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Тобто у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Згідно із частиною 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини 2 статті 233 КЗпП України дає можливість зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Працівник не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Крім того, задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини 2 статті 233 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, на який посилався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Зазначений висновок апеляційний суд на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на викладене заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не можуть бути взяті до уваги аргументи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав.

Отже, з урахуванням того, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2021 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення 05 серпня 2020 року по день звернення з позовом до суду 04 вересня 2020 року включно, з ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 вересня 2020 року по 05 квітня 2021 року включно.

Виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 15981 грн 16 коп., за сім місяців вимушеного прогулу стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 111868 грн 12 коп.

Вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню з таких підстав.

У частині 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок відмови у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частинами 1, 5, і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сам по собі факт невиплати середнього заробітку не свідчить про заподіяння моральної шкоди. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що такі дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відмову в позові про стягнення моральної шкоди.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

На підставі статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За матеріалами справи професійну правничу допомогу ОСОБА_1 у справі надавав адвокат Козійчук О. І. відповідно до договору про надання правової допомоги № 260 від 12 серпня 2020 року, додаткової угоди № 1 від 31 грудня 2021 року. Договір укладений на строк до 31 грудня 2022 року.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. договору оплата правової допомоги здійснюється у вигляді винагороди адвоката та фактичних витрат адвоката, понесених із виконанням доручення. Гонорар адвоката - частина винагороди адвоката, що оплачується клієнтом за надання кожного окремого виду правової допомоги у розмірі, передбаченому розділом VІ договору.

У розділі VІ договору визначено вартість однієї години витраченого часу адвоката певного виду правової допомоги.

Згідно з пунктами 6.5., 6.6. договору вартість винагорди за надану правову допомогу виплачується протягом 5-ти робочих днів з моменту підписання акту про надання правової допомоги та не пізніше 3-х днів з моменту проголошення рішення суду.

У випадку повного або часткового задоволення позовних вимог в інтересах клієнта про стягнення грошових коштів, клієнт зобов`язується додатково сплатити адвокату гонорар у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог протягом 5 днів з моменту виконання рішення суду.

За договором про надання послуг виконавець зобов`язаний надати послугу, а замовник - оплатити її. За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Оплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку з її надання.

Що стосується визначеної пунктом 6.6. договору додаткової винагороди адвокату у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог, то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат рішення, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

Свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо.

Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина 1 статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатом послуг, а тому не може бути предметом договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Зазначений висновок зробив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 462/9002/14-ц, який апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України.

В актах № 2.1, 2.2 про надання правової допомоги за договором № 260 від 12.08.2020 міститься детальний розрахунок наданих послуг під час розгляду справи у суді першої інстанції та апеляційному суді на загальну суму 6500 грн.

Отримання коштів адвокатом від ОСОБА_1 підтверджується прибутковими касовими ордерами № 2.1 від 23 вересня 2021 року і № 2.2 від 07 грудня 2021 року.

Отже, стягненю з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (76,17%) підлягають витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4951 грн 05 коп. Винагорода у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог стягненню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України з ПрАТ «Геберіт Керамік Продакшн» на користь держави потрібно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2796 грн 70 коп.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Геберіт Керамік Продакшн» (місцезнаходження вул. Козацька, 136, м. Славута, Хмельницька область, ІК ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 111868 грн 12 коп. (сто одинадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім грн 12 коп.), витрати на правничу допомогу у сумі 4951 грн 05 коп. (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна грн 05 коп.).

В позові про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Геберіт Керамік Продакшн» на користь держави судовий збір у сумі 2796 грн 70 коп. (дві тисячі сімсот дев`яносто шість грн 70 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 травня 2022 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта