Постанова

Іменем України

12 травня 2022 року

м. Київ

справа № 755/12199/18

провадження № 61-9918св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва»

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року в складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року в складі колегії суддів: Немировської О. В., Махлай Л. Д., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва») звернулося до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_2 з 16 лютого 2015 року знаходився на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 98 від 25 лютого 2018 року будинок було передано на баланс ОСББ «Воскресенський», крім об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, до яких належить квартира № 10 у цьому будинку. Наймачем квартири був ОСОБА_2 - батько ОСОБА_3 , який відповідно є батьком відповідача ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. У вказаній квартирі більше ніхто не проживав та не був зареєстрований. Після його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 самовільно зайняла вищезазначену квартиру. 18 липня 2018 року на адресу відповідача було направлено лист про звільнення самовільно зайнятої квартири, однак вона в добровільному порядку не звільнила спірне жиле приміщення. Тому позивач просить виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житла.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати за нею право користування вищезазначеною квартирою.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що шлюб між її батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано 29 лютого 1980 року і їх сім`я тривалий час проживала у спірній квартирі. Вона з 1999 року вселилась до спірної квартири за згодою свого батька - ОСОБА_3 та періодично проживала в ній, мала ключі від вхідних дверей, а тому мала право користування вказаним жилим приміщенням. 14 серпня 2018 року вона звернулась до Київської міської ради із заявою про визнання її наймачем вказаної квартири, посилаючись на те, що вона постійно проживає там, бере участь у витратах на утримання та оплату комунальних послуг, іншого житла не має.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року первісний позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року - без змін.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів, що вона вселилася у спірну квартиру з дотриманням встановленого порядку при її вселенні. Матеріали справи не містять доказів, що була письмова згода на це наймача та всіх членів його сім`ї, вона не була зареєстрована у цьому жилому приміщенні, це житло не було її постійним місцем проживання до часу смерті наймача. Оскільки вона самовільно вселилася у спірне житло, вона підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року.

У касаційній скарзі вона просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року і справу направити на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не були з`ясовані правові підстави для вселення відповідача у спірну квартиру та користування нею, що призвело до неправильного вирішення справи.. Апеляційним судом було застосовано норми права без врахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду: від 21 травня 2020 року в справі № 199/9418/16-ц, від 21 травня 2020 року в справі № 428/3476/17, у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс12.

Також заявник вказує на неналежну оцінку доказів у справі, посилаючись на порушення судами пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу).

Підставою касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 жовтня 1965 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих було видано ОСОБА_2 та його сім`ї у складі: дружини - ОСОБА_5 , синів- ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ордер № А32346 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

На підставі рішення виконкому Київської міської ради від 10 вересня 1968 року № 1494 перейменовано частину бульвару Перова на вулицю Воскресенська у м. Києві. Ця вулиця була утворена шляхом відокремлення від Воскресенського шосе, а інша частина Воскресенського шосе була приєднана до бульвару Перова у м. Києві, місце розташування вулиці - від бульвару Перова до бульвару ОСОБА_6 у м. Києві. Будинок АДРЕСА_3 отримав поштову адресу будинок АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 61 від 13 лютого 2015 року «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», будинок АДРЕСА_2 з 16 лютого 2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

25 лютого 2015 року Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 98 будинок АДРЕСА_2 був переданий на баланс ОСББ «Воскресенський-7», крім об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, зокрема, квартири № 10 у цьому будинку.

Спірна квартира є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Києва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 - батько ОСОБА_1 .

У квартирі ніхто не зареєстрований.

26 липня 2018 року ОСОБА_1 отримала лист від позивача, відповідно до якого її було повідомлено, що спірна квартира є власністю територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та запропоновано звільнити житло.

ОСОБА_1 з дня народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) проживала разом з матір`ю. Шлюб між батьками ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 18 грудня 1986 року.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 05 серпня 2005 року відповідач ОСОБА_1 проживала разом з чоловіком.

У 2005 році на ім`я ОСОБА_7 було придбано квартиру АДРЕСА_5 , в якій вона має зареєстроване місце проживання.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , вона зареєстрована за вказаною адресою з 21 листопада 2014 року, а до цього була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

У спірній квартирі ОСОБА_1 від дня народження зареєстрована не була, про що свідчать надані нею копії довідок (форма-3) від 18 березня 1987 року та від 05 вересня 1990 року.

12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до позивача із заявою про переведення на неї рахунків по комунальним послугам у спірній квартирі, а 14 серпня 2018 року - до Київської міської ради із заявою про визнання її наймачем цієї квартири.

Відповідач ОСОБА_1 та/або її батько ОСОБА_3 , який був наймачем спірної квартири, до ІНФОРМАЦІЯ_1 (дня смерті останнього) із такими заявами не звертались до позивача та/або Київської міської ради.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

За частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із пунктами 69-72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Отже, за статтею 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс12, у постановах Верховного Суду: від 21 травня 2020 року в справі № 199/9418/16-ц, від 21 травня 2020 року в справі № 428/3476/17.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що відповідачем ОСОБА_1 не надано належних, достовірних та допустимих доказів, що вона вселилася у спірне житлове приміщення з дотриманням встановленого порядку при її вселенні, зокрема, матеріали справи не містять доказів, що була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача ОСОБА_3 ; до часу його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_1 мала інше зареєстроване місце проживання та взагалі ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі. Відповідач мала зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_7 , а з 21 листопада 2014 року - за адресою: АДРЕСА_8 .

Зазначена квартира придбана ОСОБА_7 у період шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 , а тому за Сімейним кодексом України підпадає під дію презумпції спільної сумісної власності подружжя на це майно, яка не спростована відповідачем.

Судами правильно встановлено, що спірна квартира не була постійним місцем проживання ОСОБА_1 до дня смерті наймача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), оскільки докази цього у справі відсутні.

При житті наймача спірного житла ОСОБА_3 (до ІНФОРМАЦІЯ_1), ні він, ні ОСОБА_1 не зверталися до Київської міської ради та/або КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із заявами про визнання відповідача ОСОБА_1 наймачем спірного жилого приміщення, зміну особового рахунку щодо оплати житлово-комунальних послуг.

Такі заяви були подані відповідачем після смерті наймача ОСОБА_3

ОСОБА_1 не перебуває на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов.

Таким чином, судами обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняла спірне житлове приміщення, оскільки проживає за відсутності ордеру на вселення, без підтвердження згоди наймача, тобто без достатніх правових підстав та з порушенням встановленого порядку.

Отже, відповідач не має права на користування спірним житлом.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Судами установлено та не спростовано відповідачем, що вона ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі, та мала інше зареєстроване місце проживання (у квартирі АДРЕСА_7 , а з 21 листопада 2014 року - у квартирі АДРЕСА_5 ).

Відповідач не мала триваючого та постійного зв`язку із спірною квартирою як житлом, оскільки ця квартира не була постійним місцем проживання ОСОБА_1 до дня смерті наймача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), і докази протилежного у справі відсутні.

При житті наймача спірного житла ОСОБА_3 , ні він, ні ОСОБА_1 не звертилися із відповідними заявами про визнання відповідача наймачем цієї квартири як члена сім`ї (дочки) наймача.

ОСОБА_1 не перебуває на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і докази протилежного у справі відсутні.

ОСОБА_1 проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 . Ця квартира придбана ОСОБА_7 під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 , а тому за Сімейним кодексом України підпадає під дію презумпції прпава спільної сумісної власності подружжя на це майно, яка не спростована відповідачем.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів її тривалого постійного проживання у спірній квартирі до дня смерті наймача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

У справі, що переглядається, судами на підставі наданих сторонами доказів обґрунтовано встановлено, що: у відповідача ОСОБА_1 відсутні належні підстави для користування чужим майном (спірною квартирою); відповідачем не доведено стійкий зв`язок (тривале і постійне проживання особи) із спірною квартирою, що було б достатньою підставою вважати його житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Виселення ОСОБА_1 не порушуватиме її права на житло, оскільки вона має інше зареєстроване місце проживання та інше житло.

Таким чином, виселення відповідача із спірної квартири не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки її подальше проживання, без достатніх правових підстав, порушує право КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на вказане майно.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними, обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

У силу вищезазначених вимог закону та фактичних обставин у справі, суди дійшли обґрунтованих висновків про можливість захисту прав позивача шляхом виселення відповідача, який без належних правових підстав проживає в спірній квартирі та яка не є належним відповідачу житлом згідно статті 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 на неврахування судами висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду: від 21 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 428/3476/17, у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, не є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У наведених справах сторонами було доведено, що особи вселились у спірне жиле приміщення в якості члена сім`ї наймача, постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Натомість у цій справі такі обставини щодо ОСОБА_1 встановлені не були.

Отже, відсутні підстави вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених постановах.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Доводи, викладені в касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України щодо неналежної оцінки доказів, не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, аргументи відповідача, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року зупинене ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, то у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

Судді:В. М. Ігнатенко

С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук