Справа №489/7566/21
Провадження №2/489/739/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Бодюл А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 березня 2007 року на автомобіль Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником вказаного автомобіля та вирішив продати автомобіль, звернувшись до Регіонального сервісного центру ГСЦ в Миколаївській обл. для зняття з реєстрації, проте, він дізнався, що на автомобілі мається діюче обтяження. Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі провадження щодо стягнення заборгованості, штрафів відносно ОСОБА_1 відсутні. У реєстрі боржників запис про нього як боржника відсутній. З метою з`ясування обставин і підстав накладення арешту та скасування арешту з належного йому майна він звернувся з заявою до відповідача. Відповідач повідомив його, що виконавчі провадження відносно нього в Інгульському ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) не перебувають, але арешт з автомобіля зняти відмовився. На теперішній час, неможливо ідентифікувати виконавче провадження відносно нього, під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту та внесено запис про обтяження на майно, що належить йому. Він як власник автомобіля Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, однак він не може цього зробити через наявність обтяження на належне йому майно. Арешт накладений на його автомобіль порушує його законне право власності, то він не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. зазначає, що позивачем не надано доказів виконання виконавчого документа або скасування виконавчого документа на підставі якого виносилася постанова про арешт майна боржника, у зв`язку з чим підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні. У відповіді з РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області № 31/14-14-15 від 07.10.2021, яку позивач надав як доказ, вказано на автомобіль Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 постановою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 21.03.2007 було накладено арешт. Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було створено у 2020 році. У 2007 році функціонував Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, тому накладення арешту саме Інгульським відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було неможливо. Крім того, Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не може бути відповідачем у даній справі.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було переорганізовано у Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та останній є правонаступником. Він звертався до ВДВС з заявою про зняття арешту, але відповідач відмовив йому у знятті арешту, зазначивши, що виконавче провадження відносно ОСОБА_1 відсутнє. Відмовляючи у знятті арешту з майна, відповідач не повідомив його взагалі про перебування виконавчого провадження на виконанні у відділі у 2007 році. Відповідач не надає відомостей, яке виконавче провадження і коли перебувало у ДВС. До теперішнього часу невідомо чи був він боржником у виконавчому провадженні, який виконавчий документ був на виконанні, хто був стягувачем чи боржником, якщо був борг, то яка сума боргу. У нього немає відомостей щодо боргів. Він не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності, не має рішення щодо стягнення з нього суми заборгованості. Тому він не може надати якісь докази щодо відсутності у нього боргових зобов`язань. Також йому невідомо у зв`язку з чим був накладений арешт на його майно. Посилання відповідача, що вони не можуть бути відповідачами по цій справі є безпідставними, оскільки неможливо ідентифікувати виконавче провадження у відношенні до ОСОБА_1 під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та не можна визначити стягувача, суму боргу та інше. Відсутність виконавчого листа на виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не дає можливості звернутися зі скаргою на дії державного виконавця.

Ухвалою суду від 19.11.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 02.09.2021, витребувано докази та продовжено строк розгляду справи.

Ухвалою суду від 23.12.2021, призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, витребувано докази.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає. Проти заочного розгляду не заперечує.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Автомобіль марки Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Позивач зазначає, що він вирішив продати вказаний автомобіль, звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ в Миколаївській обл. для зняття з реєстрації, проте, йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що на автомобілі мається діюче обтяження.

У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно з положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Норми Закону України «Про виконавче провадження» містять комплекс дій обов`язкового характеру, які повинен вчиняти державний виконавець в процесі виконання рішення.

Одним із його заходів є звернення стягнення на майно боржника, яке відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 2010 рік) (надалі Закон № 606- XIV), полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так саме повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, відповідно до зазначеної статті та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 проводяться всі інші дії державного виконавця необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження та наслідки завершення відповідного виконавчого провадження зі зняттям арешту, що по виконавчим провадженням відносно ОСОБА_1 зроблено не було.

Наразі, згідно з відомостями Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Миколаївській області, арешт накладений постановою державного виконавця не знято.

З відзиву на позовну заяву Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається, що неможливо ідентифікувати виконавче провадження у відношенні до ОСОБА_1 , під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту та внесено запис про обтяження на автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Отже, іншого шляху, ніж вирішення питання в судовому порядку, на сьогоднішній день немає. Не зняття арешту та заборони обмежують права позивача щодо розпорядженням своїм майном.

Відповідно п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.08 № 2274/5 передбачено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, обчислення строків зберігання документів проводиться із 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством, а відповідно п. 9.10 цього ж Порядку - виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на теперішній час) передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частина 1, 2 статті 50 та частина 3 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) передбачає, що:

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 2 вказаної статті Закону зазначено, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

З наданих матеріалів вбачається, що завершивши виконавче провадження, державний виконавець не дотримався вимог ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на дату завершення виконавчих проваджень) та арешт не скасував.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, при цьому підстав для продовження обтяження на майно судовим розглядом не встановлено, тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб - шляхом звільнення майна з під арешту.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26 цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11 -377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

В даних категоріях справи відповідачами по справі є стягувачі у виконавчих провадженнях. Проте, з відзиву на позов Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається, що неможливо ідентифікувати виконавче провадження у відношенні до ОСОБА_1 , під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту на спірний автомобіль, що належить ОСОБА_1 .

Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській обл. від 07.10.2021 за вих. № 31/14-14-15, на автомобілі Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , мається діюче обтяження, а саме арешт та/або заборона на відчуження, накладено постановою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 березня 2007 року, вихідний номер 3526.

Як вбачається з листа Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.10.2021 за вих. № 87696, станом на 20.10.2021 згідно відомостей АСВП виконавчі провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Інгульському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувають.

У зв`язку з вищевикладеним неможливо ідентифікувати виконавче провадження у відношенні до ОСОБА_1 , під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту та внесено запис про обтяження рухомого майна, що належить ОСОБА_1 .

Згідно листа Регіонального сервісного центру в Миколаївській області Головного сервісного центру МВС від 31.01.2022 за вих. № 31/264/14-2022, згідно РІІС «Автомобіль» на транспортний засіб Toyota Corolla номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , 21 березня 2007 року ДВС Ленінського РУЮ м. Миколаєва накладено арешт. Надати інші відомості або документи на підставі яких було накладено арешт на вказаний автомобіль не має можливості, у зв`язку зі знищенням за строками зберігання.

Таким чином, оскільки неможливо встановити ані стягувача, ані в рамках якого саме виконавчого провадження накладено арешт на майно ОСОБА_1 , суд вважає, що позивачем вірно зазначено відповідачем по справі Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) як правонаступника Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції .

Аналізуючи вищевказані обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для накладення арешту на вищевказане рухоме майно у зв`язку з відсутністю виконавчого провадження, а тому накладений арешт підлягає скасуванню.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що позивач не може належним чином реалізувати своє право власності, оскільки відповідачем було винесено постанову про арешт майна боржника та вчасно в порушення норм законодавства не скасовано; на сьогоднішній день він позбавлений в іншій спосіб захистити свої порушені права, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та скасування арешту на рухоме майно, накладеного постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, правонаступником якого є Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

На підтвердження судових витрат суду не надані будь-які докази, які підтверджують звернення позивача до адвоката з метою отриманням правничої допомоги та сплати коштів за отримання правничої допомоги, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 21 березня 2007 року на автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Стягнути з Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 61.

Суддя Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «16» травня 2022 року.