Справа № 529/73/22
Провадження № 2/529/98/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року Диканський районний суд Полтавської області в складі: головуючої - судді Петренко Л.Є.,

секретаря с/з - Звягольської В.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , Ліпнягової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. М.Башкирцевої та відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на посаді та стягнення cереднього заробітку за час вимушеного прогулу -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. М.Башкирцевої та відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу № 150 від 10.11.2021 про відсторонення від роботи, поновлення на посаді вчителя початкових класів та стягнення cереднього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона, починаючи з 24.08.1990 працює на посаді вчителя початкових класів опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, але 10.11.2021 відповідно до наказу №150 була відсторонена від роботи з 11.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати, відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ Про захисту населення від інфекційних хвороб від 06.04.2000, наказу МОЗ Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04.10.2021 №2153, п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236. Вважає виданий наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки її відстороненню мало б передувати подання інспектора державної санітарно-епідеміологічної служби, а не власна воля директора опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-Ш ступенів ім. М. Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області. Крім того, ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача не має, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення.

Також, позивач просить стягнути з відповідача відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати відсторонення від роботи до дня поновлення її на посаді, розмір якої станом на день звернення із вказаним позовом до суду становить 89766 грн. 80 коп. та стягнути з відповідача опорного закладу Стасівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради на її користь понесені судові витрати по справі у вигляді сплаченої суми судового збору в сумі 992 грн. 40 коп.

17.02.2021 ухвалою судді відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

04.03.2022 відповідачем відділом освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить залишити позовну заяву позивача без задоволення у повному обсязі. При цьому, в обгрунтування свого відзиву вказують, що дійсно позивачка, ОСОБА_1 з 24.08.1990 працює вчителем початкових класів у Опорному закладі Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області.

Маючи на меті довести до відома працівників закладу освіти, в тому і числі позивачки, положення п.416 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню, на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 щодо відсторонення працівників, які відмовляються чи ухиляються від вакцинації та Наказу МОЗ По затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04 жовтня 2021 року №2153, 03 листопада 2011 року відповідачем кожному працівнику було вручено особисте повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, в якому повідомлялося про необхідність надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Позивачка ознайомилася з повідомленням та виклала свої заперечення на ім`я директора Опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області.

Згідно з наказу Опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області №147 від 05 листопада 2021 року на час відсутності щеплення у вчителя початкових класів ОСОБА_1 , запроваджено дистанційне навчання учнів 3-го класу, 10 листопада 2021 року виданий наказ №150 Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , яким визначено, що на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 ЗУ Про захист населення від інфекційних хвороб від 06 квітня 2000 року №1645-111 на час відсутності щеплення від гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відсторонити від роботи ОСОБА_1 вчителя початкових класів 11.11.2021 року без збереження заробітної плати.

Позивачка з наказом ознайомлена та з ним не погодилася, оскільки вважає, що наказ порушує Конституцію України, Закон України Основи законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року № 2801-XII та вважає, що керівник примушує її до здійснення медичної процедури.

З твердженням позивача відповідач не погоджується та вважає, що відсторонення є законним, не порушує жодних прав та охоронюваних законом інтересів позивачки.

Директор закладу освіти діяла виключно в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог діючих на момент винесення оскаржуваного наказу нормативно-правових актів. Крім того, ні позивачка, ні відповідачі не наділені повноваженнями щодо оцінки відповідності чи невідповідності діючих нормативно-правових актів Конституції України.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи за своєю суттю є не дисциплінарним стягненням, а є запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках та має на меті відвернення та попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин у такому випадку не тягне за собою припинення трудових відносин.

Отже, відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав, як наслідок відповідач просить суд постановити рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю позовних вимог.

09.03.2022 відповідачем - опорним закладом Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області в особі директора закладу Кононенко О. подано відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги позивача не визнає та просить залишити їх без задоволення у повному обсязі. При цьому, в обгрунтування свого відзиву вказують, що позивач працює вчителем початкових класів у Опорному закладі Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, не пройшла обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, керівник відповідача зобов`язаний був відсторонити позивача від роботи у зв`язку із ненаданням позивачем документів про отримання повного курсу вакцинації чи однієї дози вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених, або довідки про абсолютні протипоказання (форми №028-1/о Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2), яка затверджена Наказом МОЗ №2394 від 02 листопада 2021 року.

Крім цього, відповідач вважає за необхідне зазначити, що тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадки не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Тому, відповідач вважає, що вимоги позивача про поновлення на роботі є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника, оскільки поновлення на роботі підлягають лише звільнені працівники. Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником.

11.03.2022 позивачка подала відповідь на відзив відділу освіти, в якому не погоджується з доводами відповідача та просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала з підстав у ньому зазначених. Вказала, що виданий наказ директора про відсторонення від роботи вважає незаконним, оскільки остання не мала відповідного подання інспектора державної санітарно-епідеміологічної служби, як того вимагає законодавство. Також ст..46 КЗпП не містить імперативних норм щодо відсторонення від роботи у разі відсутності щеплення, а саме вакцинування від COVID-19 є добровільним, а не примусовим. Окрім того зазначила, що наказом директора з 11.03.2022 поновлена на посаді. Просила позовні вимоги задовольнити, скасувати наказ про відсторонення її від роботи, поновити на посаді та стягнути cередній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.11.2021 по день поновлення на посаді 11.03.2022.

Представник відповідача - директор опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені М.Башкирцевої Диканської селищної ради Полтаського району Полтавської області Кононенко О.І. в судовому засіданні заперечила проти позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Вважає виданий наказ про відсторонення від роботи позивачки законним та таким, що відповідає чинному на той час законодавству.

Представник відповідача - відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області Ліпнягова М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Вважає виданий наказ директора про відсторонення таким, що відповідає нормам законодавства. Також вказала, що у зв`язку із виданням 25.02.2022 наказу МОЗ, позивачка поновлена на посаді з 11.03.2022 на період воєнного стану.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з опорним закладом «Стасівська загальноосвітня школа 1-3 ступенів ім.М.Башкирцевої» Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області та працює вчителем початкових класів з 24.08.1990.

Згідно із повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення, позивачку 03.11.2021 попереджено про можливе відсторонення від роботи у разі неподання нею у строк до 05.11.2021 документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення від респіраторної хвороби "COVID-19", або які підтверджують наявність медичних протипоказань проти щеплення. Позивачку було повідомлено про можливе майбутнє відсторонення від роботи з 08.11.2021 року, без збереження заробітної плати (а.с.14).

Наказом директора школи О.Кононенко № 147 від 05.11.2021 ОСОБА_1 переведено з 08.11.2021 на дистанційне навчання учнів 3 класу, а наказом № 150 від 10.11.2021, керуючись ст.46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000, наказом МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 № 2153 та п. 41-6 Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 відсторонено від роботи ОСОБА_1 вчителя початкових класів з 11.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.12,13).

З наведеним наказом від 10.11.2021 позивачка ознайомлена та не погодилась, що підтверджується записом зробленим нею на вказаному наказі.

Як встановлено в судовому засіданні, наказом директора школи № 06 від 11.03.2022 ОСОБА_1 дозволено приступити до роботи з 11.03.2022 і до завершення воєнного стану, керуючись наказом МОЗ від 25.02.2022 № 380 Про зупинення дії наказу МОЗ № 2153.

Надаючи правову оцінку наведеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмова або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших, передбачених законодавством випадків, належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказу МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування та відсутня довідка лікаря про наявність у позивачки протипоказаннь до проведення профілактичних щеплень.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 (згідно постанови КМ № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу ; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції).

При цьому, бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» , іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).

Щодо твердження позивачки про порушення її конституційного права на працю та відсутність Закону, який би визначав законність такого втручання суд зазначає наступне.

Суд не вбачає ознак порушення конституційних прав та свобод позивачки. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Разом з тим, згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеки визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не робота, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Тому, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на роботу, яку вона обирає. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплення проти COVID-19 особа не може бути допущена до роботи на посаді вчителя, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників в школі, а й захищає таким чином і самого працівника, який не отримав профілактичного щеплення.

Вакцинація від COVID-19 і, як складова частина, її обов`язковість для осіб певних професій, навіть під загрозою відсторонення від роботи, не може вважатися примушуванням до вакцинації, як стверджує позивачка, оскільки фактично у даному випадку особа, яка займає посаду вчителя, постає перед вибором - вакцинуватися і продовжувати роботу або слідчуючи своїм переконанням відмовитися від вакцинації, але в такому випадку бути відстороненою від посади, щоб не наражати на небезпеку учнів, своїх колег та й саму себе, оскільки посада вчителя передбачає велику кількість контактів.

Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Так, у рішення від 15 березня 2012 року по справі «Соломахін проти України» ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві .

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки», наголосив таке: Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 .

Щодо необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285):… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань .

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Отже, право позивачки на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування.

Суд вважає необгрунтованою посилання позивачки на те, що при її відстороненні була порушена процедура визначена Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності», що затверджена Наказом №66 від 14.04.1995 Міністерства охорони здоров`я України, оскільки наведені Закон та Інструкція встановлюють порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності на підставі ч. 3 та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», тоді як в даному випадку позивачку відсторонили на підставі ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», що є самостійною підставою для відсторонення особи від роботи.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відсторонення позивача здійснено відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України. Втручання у вигляді обов`язковості щеплення позивачки проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та є цілком необхідним у демократичному суспільстві, адже превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими.

Таким чином вимога про визнання незаконним та скасування наказу № 150 від 10.11.2021 про відсторонення від роботи задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивачки про поновлення на посаді, то така є безпідставною, оскільки відсторонення від роботи передбачає збереження за працівником робочого місця, що виключає підстави поновлення на роботі.

Також вимога позивача про стягнення заробітної плати не підлягає до задоволення, оскільки така є похідною від вимоги про законність наказу.

За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до опорного закладу Стасівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. М.Башкирцевої та відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на посаді та стягнення cереднього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 23.05.2022.

Головуюча: Л.Є. Петренко