ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року

м. Харків

справа № 639/4991/18

провадження № 22-ц/818/1654/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

Державний реєстратор відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініна Людмила Миколаївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініної Людмили Миколаївни про визнання правочину недійсним та проведення реституції, визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року у складі судді Труханович В.В.,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініної Л. М., у якому просив:

1) визнати правочин від 15 травня 2018 року з набуття ПАТ «Укрсоцбанк», , (номер запису про право власності: 26214510), права власності на нерухоме майно, що належало позивачу: квартиру АДРЕСА_1 , недійсним та провести реституцію;

2) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Калініної Л. М. від 15 травня 2018 року про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», , номер запису про право власності: 26214510, на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та неповноту встановлення обставин, які мають значення к справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що Банк порушив Закон України «Про іпотеку», та залишили поза увагою, що наразі діє мораторій на стягнення майна громадян України відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Постановою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання правочину з набуття права власності недійсним та здійснення реституції залишено без змін, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог до державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініної Людмили Миколаївни залишено без змін. Постанову Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки вказаною вище постановою Верховного Суду рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання правочину з набуття права власності недійсним та здійснення реституції та вимог до державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініної Л.М. - залишено без змін, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 367, 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання вирішення позовних вимог про незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмета іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Разом з тим, АТ «Укрсоцбанк» жодних дій щодо відчуження квартири чи виселення позивача з займаного ним житлового приміщення не вчиняє, що узгоджується з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд вважав позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду позивач мотивував свої вимоги тим, що 25 грудня 2007 року у м. Харкові між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (далі АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 839/3/27/38/7-719, відповідно до якого банк надав кредитні кошти в розмірі 55 000,00 дол. США, з кінцевим терміном погашення до 10 грудня 2022 року.

25 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 8363 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі ПН ХМНО) Гавриловою С. А.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/7-1009, згідно з умовами якого він передав в іпотеку банку вказану квартиру, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2007 року.

Отже, квартира була отримана у власність ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу за рахунок кредитних коштів в іноземній валюті і надана банку в іпотеку, як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Договором іпотеки сторони визначили, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У зв`язку із настанням у 2008 році мирової фінансової кризи фінансове становище позивача стало скрутним, він втратив роботу та допустив порушення договору кредиту та іпотечного договору.

04 червня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна йому стало відомо, що 15 травня 2018 року державний реєстратор відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініна Л. М. зареєстровала за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») право власності на вищевказану квартиру, номер запису про право власності 26214510. Підстава виникнення права власності іпотечний договір, серія та номер 8371, виданий 25 грудня 2007 року, видавник ПН ХМНО Гаврилова С. А. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41169765 від 18 травня 2018 року.

Вважав, що цей правочин є недійсним, оскільки спірна квартира, що належала йому на праві власності, була єдиним його житлом, при цьому вона була засобом забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом, а тому її реалізація суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Він як власник квартири згоди на відчуження квартири не надавав, про наявність проведення будь-якої оцінки предмета іпотеки, для застосування статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, та виконання підпункту 4.5.3 пункту 4.5 статті 4 іпотечного договору, інформації не має, та вважає, що оцінка квартири взагалі не могла бути проведена, оскільки, крім нього, до його квартири жодна особа без його відома доступу не має.

Отже, проведення ПАТ «Укрсоцбанк» стягнення на предмет іпотеки та реєстрація державним реєстратором Калініною Л. М. права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки здійсненої з порушенням іпотечного договору та статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

25 грудня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 839/3/27/38/7-719, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти в розмірі 55 000,00 дол. США, зі сплатою 11,75 % річних та з кінцевим терміном погашення до 10 грудня 2022 року.

25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 8363 ПН ХМНО ХО ОСОБА_4 .

На забезпечення виконання кредитного договору 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/7-1009, за умовами якого ОСОБА_1 надав банку як забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 25 грудня 2007 року № 839/3/27/38/7-719, нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 56,1 кв. м, житловою площею 21,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та належить іпотекодавцю ( ОСОБА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2007 року, який посвідчено ПН ХМНО Гавриловою С. А., за реєстровим номером 8363.

У пунктах 4.1 та 4.5.3 іпотечного договору зазначено, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні порукою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

15 травня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініної Л. М. із заявою про реєстрацію права власності. До заяви ПАТ «Укрсоцбанк» додало повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 21 березня 2018 року № 10482, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, іпотечний договір від 25 грудня 2007 року № 839/4/27/38/7-1009, кредитний договір від 25 травня 2007 року № 839/3/27/38/7-719 (а. с. 157-165).

На підставі зазначених документів державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію право власності на спірну квартиру для ПАТ «Укрсоцбанк».

У зв`язку із припиненням діяльності ПАТ «Укрсоцбанк» ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк»).

Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року Верховний Суд у цій справі вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини. Суд касаційної інстанції з огляду на встановлені статтею 400 ЦПК України його повноваження не може виправити зазначену помилку апеляційного суду, так як для застосування зазначеного Закону судом не встановлено наявність (відсутність) визначених у підпункті 1 пункту першого цього Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обставин: 1) чи є наданий позивачу кредит споживчим; 2) чи використовується спірна квартира як місце постійного проживання позивача; 3) чи немає у власності позивача іншого житлового майна.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено,

що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку

з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування Закону України «Про мораторій

на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи убачається , що 25 грудня 2007 року у місті Харкові між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №839/3/27/38/7-719 у відповідності до якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 55 000, 00 доларів США, з кінцевим терміном погашення до 10 грудня 2022 року.

25 грудня 2007 між ним та ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 8363 ПН ХМНО ХО ОСОБА_4 . Відповідно до п.4 вказаного договору купівлі-продажу: Продаж квартири вчинено за суму 326 785,00 грн., з яких гроші в сумі 49 010,00 грн., повністю отримані продавцем ( ОСОБА_3 ) від покупця ( ОСОБА_1 ) ще до підписання цього договору, а гроші в сумі 277 750,00 грн., покупець зобов`язується сплатити продавцю 25.12.2007 до 17 годин 00 хвилин за рахунок кредитних коштів, отриманих в Азовсько -Донському відділенні Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», у зв`язку з чим продавець дає згоду покупцю на передачу в іпотеку цієї квартири. Повний розрахунок по цьому договору підтверджується відповідною нотаріально засвідченою заявою продавця.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №839/4/27/38/7-1009, згідно умов якого, останній передав в іпотеку Банку вищевказану квартиру, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2007р.

Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.09.2018 № 137199646 квартира АДРЕСА_5 є єдиним нерухомим майном позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до даних, які містять у паспорті ОСОБА_1 його постійне місце реєстрації з 16.09.2009 є АДРЕСА_4 .

Отже, квартира була отримана у власність ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25.12.2007 Приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. за рахунок кредитних коштів в іноземній валюті, а сама квартира надана банку в іпотеку, як забезпечення кредитів в іноземній валюті.Спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання позичальника та його сім`ї, а її загальна площа не перевищує 140,00 кв. м.

Відповідачем на спростування цих обставин належних та допустимих доказів не надано та матеріали справи таких не містять.

Тому рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У зв`язку з чим вказане рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятого пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Законом України від 05.12.2019 № 340-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Колегія суддів вважає, що позивачем на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, надано належні, допустимі та достовірні докази, які є достатніми для висновку про обґрунтованість його вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Калініної Л. М. від 15 травня 2018 року про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_5 , а також враховуючи вимоги діючого законодавства, з метою ефективного захисту прав позивача суд апеляційної інстанції припиняє право власності відповідача на цю квартиру.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141, п. п. «б», «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», сплачений судовий збір стягується пропорційно до задоволених вимог з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивача у загальному розмірі 1762 грн, з яких: 704,80 грн. - за розгляд справи у суді першої інстанції, 1057,20 грн - за перегляд справі у суді апеляційної інстанції та за перегляд справи у суді касаційної інстанції стягує з АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 в дохід держави по 1409,60 грн. з кожного, оскільки ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року позивачу відстрочено сплату судового збору (дві немайнові вимоги) за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. І ст.374, п.п.2,3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»,, про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 у цій частині задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Калініної Л. М. від 15 травня 2018 року про державну реєстрацію права власності за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ: 00039019), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (), номер запису про право власності: 26214510, на квартиру АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_5 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн,

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Код ) в дохід держави судовий збір у розмірі по 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) 60 (шістдесят) коп., з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 13 січня 2022 року.