Справа № 349/702/21
Провадження № 22-ц/4808/587/22
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря: Шандалович В.В.,

за участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Рибій М.Г. 24 січня 2022 року,у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив :

У травні 2021 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов обгрунтовувала тим, що сторони з 18 листопада 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13 березня 2019 року розірвано рішенням Рогатинського районного суду.

За час шлюбу ними, як подружжям, був придбаний за договором купівлі-продажу автомобіль марки Fiat Doblo, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Орієнтована ринкова вартість даного автомобіля складає 5 500,00 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 150 920,00 грн. Крім того в шлюбі спільно було придбано міні-трактор «СкаутGS-T12» вартістю 35 000,00 грн, а також приладддя для нього для обробки землі (причеп, культиватор, копалка та саджалка) вартістю 15 000,00 грн. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу названого спільного майна, яке на даний час перебуває в користуванні відповідача.

Посилаючись на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю, з метою поділу спільного майна подружжя, просила стягнути з відповідача грошову компенсацію Ѕ частини вартості транспортних засобів в розмірі 100 460,00 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду від 24 січня 2022 року позов задоволено частково. Здійснено поділ автомобіля Fiat Doblo, д.н.з. НОМЕР_1 та міні-трактора «Скаут GS-T12», що є у спільній сумісній власності сторін шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 23 900,00 грн грошової компенсації замість її частки в розмірі Ѕ у праві спільної сумісної власності на автомобіль Fiat Doblo, д.н.з. НОМЕР_1 , та 17 500,00 грн грошової компенсації замість її частки в розмірі Ѕ у праві спільної сумісної власності на міні-трактор «Скаут GS-T12». В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 414,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості в частині задоволення позову про поділ міні-трактора «СкаутGS-T12», представник ОСОБА_1 адвокат Яш П.К. подав апеляційну скаргу.

На його думку, визнаючи міні-трактор об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснюючи його поділ, суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Зокрема, в ході розгляду справи встановлено, що це майно ще в 2018 році відповідач зі згоди позивачки подарував своєму братові ОСОБА_4 . Суд не звернув увагу на те, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє зі згоди другого з подружжя. Натомість позивачка, достовірно знаючи, що міні-трактор більше трьох років тому передано в дар, з позовом про визнання недійсним договору не зверталась. Відтак, висновки суду, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, не відповідає фактичним обставинам справи.

Визначаючи вартість майна, суд взяв до уваги неналежні докази, зокрема роздруківки з сайту онлайн-оголошень, хоча сама позивачка в судовому засіданні надала пояснення, що точної вартості міні-трактора «СкаутGS-T12» та навісного обладнання не знає, оскільки при їх купівлі присутньою не була. Таким чином, на думку апелянта, належних та допустимих доказів вартості спірного майна на час розгляду справи судом не здобуто.

За наведених обставин просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову в частині поділу міні-трактора «СкаутGS-T12» відмовити.

Правом на подання відзиву позивачка не скористалась.

Позивачка та її представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Натомість адвокатом Шидзінським І.В. подане клопотання про відкладення розгляду справи, без обгрунтування жодних причин неможливості явки в судове засідання.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи немає, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторони або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Зміст наведеної правової норми дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції повинен відкласти розгляд справи у випадку неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або ж у зв`язку з клопотанням учасника справи про відкладення розгляду справи, якщо суд визнав повідомлені ним причини неявки поважними.

Колегія суддів враховує, що представником позивачки не вказано причин та не надано доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання апеляційного суду.

При цьому, в матеріалах справи достатньо доказів для проведення апеляційного розгляду справи, в той час як судом апеляційної інстанції участь сторін обов`язковою не визнавалася.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд справи за відсутності сторони позивача та його представника, які диспозитивно розпоряджаються своїми процесуальними правами, не призводить до порушення права на справедливий суд.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримав з викладених у ній мотивів.

Враховуючи вищенаведене, а також необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з неявкою сторони позивача не вбачає.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. Рішення суду оскаржуються лише в частині щодо питання грошової компенсації позивачці Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на міні-трактор «Скаут GS-T12». В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалене в справі судове рішення місцевого суду відповідає цим вимогам з огляду на таке.

Задовольняючи позов в оскарженій частині, суд вважав, що міні-трактор був придбаний в інтересах сім`ї за час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснюючи поділ шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 500,00 грн. грошової компенсації замість її частки в розмірі 1/2 у праві спільної сумісної власності на міні-трактор «СкаутGS-T12», суд врахував надані сторонами пояснення з цього приводу, представлені позивачем докази і ненадання таких відповідачем, обставину передання цього міні-трактора відповідачем у володіння та користування іншій особі ОСОБА_4 та визначив вартість майна в розмірі, зазначеному позивачем 35 000,00 грн.

З вказаними висновками суду погоджується також колегія суддів.

Встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 18 листопада 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13 березня 2019 року розірваний рішенням Рогатинського районного суду.

Сторони визнали обставину придбання ОСОБА_1 за час шлюбу міні-трактора «СкаутGS-T12».

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України та статтях 24, 25 КпШС в залежності від того, коли було придбано спірне майно.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, саме на відповідача покладався обов`язок доведення існування підстав для спростування презумпції спільної власності подружжя, про що правильно зазначав суд першої інстанції.

Оскільки відповідач заперечував позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю міні-трактора, набутого у шлюбі, процесуальним обов`язком останнього було довести, що це майно є його особистою власністю або право власності на нього було приепинено.

Натомість, ним не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що це майно придбане за його особисті кошти. Заява і розписка ОСОБА_6 про укладення з ОСОБА_1 договору позики не може бути доказами, що трактор куплений за його особисті кошти, оскільки частиною 3 статті 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Більше того, суд першої інстанції вірно зауважив, що в заяві і розписці ОСОБА_6 зазначено дату надання коштів ОСОБА_1 , однак не вказано дату їх повернення (а.с. 91-92).

Крім того, ОСОБА_1 та його представник в заперечення вимог позову посилались ще й на те, що міні-трактор був подарований брату відповідача ОСОБА_4 , про що було достовірно відомо позивачці, яка натомість вказаний договір не оспорювала.

За змістом частини першої статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Разом з тим письмовий договір дарування міні-трактора, цінність якого не можна вважати незначною, оскільки перевищує у 20 разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суду не представлено.

Посилання апелянта на те, що спірне майно подароване його брату, колегія вважає необгрунтованими. Зі змісту аудіозапису судового засідання районного суду від 24 січня 2022 року, відтвореного апеляційним судом, встановлено, що показання свідка ОСОБА_4 не містять посилання на фактичні обставини та достатньої інформації щодо предмета доказування. Зокрема, він не міг вказати ні вартості подарованого майна, ні ціни ремонтних робіт, які він виконав для матері позивачки в рахунок чого, як стверджує відповідач, отримав в дар міні-трактор. Позивачка ж не визнавала укладення договору дарування з її згоди, а тільки засвідчила факт вибуття цього майна з свого володіння.

Більше того, як передбачено абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно роз`яснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо( частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Таким чином, показання ОСОБА_4 не можуть бути доказами на укладення з позивачем договору дарування спірного майна, а як вірно встановив суд першої інстанції, підтверджують те, що міні-трактор перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_4 .

Більше того, доводи відповідача та докази на їх підтвердження, які змінювались в суді першої та апеляційної інстанції, зокрема щодо віднесення спірного майна до його особистої власності, а в подальшому вибуття цього майна по договору дарування, про який начебто було відомо позивачці, суд вважає суперечливими.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 не спростовано, то суд апеляційної інстанції правильно вважав за можливе здійснити поділ майна між сторонами у справі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спір, суд на підставі наданих сторонами доказів, встановивши, що спірне майно набуте сторонами у період шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні та із його дійсної вартості, дійшов правильного висновку про компенсацію вартості Ѕ частки спірного майна позивачці.

Оскільки жодних розрахункових документів, які б свідчили про вартість міні-трактора на час його придбання відповідачем надано не було, суд першої інстанції на підтвердження його вартості в розмірі 35 000,00 грн обгрунтовано взяв до уваги надані позивачкою роздруківки оголошень із сайту Olx з продажу аналогічних міні-тракторів.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків,встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 24 січня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 20 травня 2022 року