Справа № 472/951/21
Провадження №2/472/72/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 травня 2022 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретаря
судового засідання - Камашевої Т.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 смт. Веселинове цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
09 грудня 2021 року до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Позивач обгрунтовує позов тим, що він є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В зазначеному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка доводиться йому колишньою невісткою, оскільки перебувала в зареєстрованих шлюбних відносинах із його сином - ОСОБА_3 . Шлюб між ними було розірвано 25.10.2021 року. В даному будинку вони ніколи не проживали, а постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 .
Своїх особистих речей відповідачка у будинку не залишила, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані, то вона цим не цікавиться, в будинку ніколи не проживала.
Реєстрація відповідача порушує його право як власника будинку розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в зв`язку з чим він просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та наголосив на тому, що відповідач ніколи не проживала в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому підлягає визнанню такою, що втратила право користуватись даним будинок. Крім того, надав згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання: 28.02.2022 року, 29.03.2022 року та 19.05.2022 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду, та шляхом отримання SMS повідомлення 30.03.2022 року о 15 год.53 хв. про дату, час та місце судового засідання. Судові повістки повернулись до суду з відміткою "адресат відсутній". Крім того, отримала судову повістку на судове засідання на 19.05.2022 року - 25.04.2022 року, що підтверджується трекінгом з веб-сайту Укрпошти.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подала, та те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 , показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №224196826 від 16.09.2020 року (а.с. 7) про реєстрацію права власності на 3/4 домоволодіння за ОСОБА_1 , та свідоцтвом про право на спадщину (а.с. 43).
В зазначеному будинку за згодою матері позивача зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка доводиться позивачу колишньою невісткою, оскільки перебувала в зареєстрованих шлюбних відносинах із його сином - ОСОБА_3 .
Шлюб між ними було розірвано 25.10.2021 року, що підтверджується рішенням Веселинівського районного суду від 25.10.2021 року, яке набрало законної сили 30.11.2021 року.
Судом встановлено, що в даному будинку відповідач та син позивача ніколи не проживали, а постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 .
Своїх особистих речей відповідачка у будинку не залишила, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані, то відповідачка цим не цікавиться, продовжує проживати за іншою адресою.
Вказаний факт підтверджений сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів:
- рішенням Веселинівського районного суду від 25.10.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_2 дійсно за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, а проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;
- показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які суду показали, що вони проживають по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . Поряд, по сусідству розташоване домоволодіння - житловий будинок АДРЕСА_1 , де проживала матір позивача. Тому їм достовірно відомо, що колишня невістка позивача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає і ніколи не проживала;
- показаннями свідка ОСОБА_3 , який підтвердив факт того, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , який було за рішенням суду розірвано 25 жовтня 2021 року, за період шлюбу він проживав із ОСОБА_6 з 2017 року по травень 2018 року по АДРЕСА_6 , а з травня 2018 року по травень 2021 року проживали по АДРЕСА_7 . За адресою по АДРЕСА_1 він за період шлюбу з ОСОБА_6 ніколи не проживали, вона там лише зареєстрована, та вже тривалий час проживає за іншою адресою, зокрема проживала по АДРЕСА_3 .
Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивача перешкоджає останньому вільно володіти та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 розділу ІІІ ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка була зареєстрована в спірному жилому приміщенні як дружина сина позивача, а позивач як власник цього майна надав право відповідачці користуватись ним саме у зв`язку із існуванням фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживала однією сім`єю із власником спірного будинку, вела з ним спільне господарство, мала спільний сімейний бюджет та була пов`язана спільним побутом, тобто, не підтверджено, що була членом його сім`ї.
Тому право користування спірним будинком позивача у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди позивача під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що право користування ОСОБА_2 чужим майном - будинком ОСОБА_1 - також припинилось, а тому існують всі підстави для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 908 грн. судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Градівка Веселинівського району Миколаївської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Градівка Веселинівського району Миколаївської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , уродженця с. Олексіївка Веселинівського району Миколаївської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повне рішення суду складено 20 травня 2022 року.
Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко