Справа № 404/8114/18
Номер провадження 2/404/3817/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючої судді Варакіної Н.Б.

за участю секретаря Шеремет Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП судом не встановлено, АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП судом не встановлено , АДРЕСА_2 ) до Російської Федерації (Посольство Російської Федерації в Україні, проспект Повітрофлотський,27 м.Київ) про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись з позовом до відповідача про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 767 855,52 грн.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , у шлюбі народилась донька ОСОБА_2 . У зв`язку з проведенням заходів мобілізації, оголошеної Указом ПрезидентаУкраїни, молодший сержант ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини, призначений на посаду молодшого інспектора прикордонної служби військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). При цьому, в період з 01.04.2014 по 01.08.2014 він брав участь у захисті суверенітету, незалежності та територіальної цілісності України у якості молодшого інспектора прикордонної служби.Під час виконання бойового завдання, 31.07.2014 біля населеного пункту Василівка Амвросіївського району Донецької області, ОСОБА_3 потрапив під мінометний та гранатометний обстріл збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув.Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.04.2018, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 31.07.2014 біля населеного пункту Василівка Амвросіївського району Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.Отже, внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України біля населеного пункту Василівка Амвросіївського району Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_3 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Внаслідок втрати ОСОБА_3 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відчуваютьбезперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування.Через загибель ОСОБА_3 , родина втратила сенс життя та віру в майбутнє, втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя. Вважають, що незаконними діями з боку Російської Федерації було

порушено невід`ємне право ОСОБА_3 , на життя, гарантоване статтею 2 Європейської Конвенції, наше право на повагу до сімейного життя, встановлене статтею 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією наших законних прав, а отже, згідно із "Правилами суду - компенсація шкоди" ЄСПЛ, такі множинні порушення Європейської Конвенції з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди в розмірі 3 767 855,52 грн., яку просять стягнути з відповідача.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2019 року призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2019 року у задоволенні клопотання представника позивачів про проведення судового засідання в режимі відео конференції, відмовлено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 червня 2019 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2019 року поновлення провадження у справі та призначено розгляд справи.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 грудня 2019 року у задоволенні клопотання представника позивачів про проведення судового засідання в режимі відео конференції, відмовлено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2019 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 травня 2022 року провадження у справі відновлено.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про одруження Серії НОМЕР_2 (а.с.12).

Від шлюбу народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13).

У зв`язку з проведенням заходів мобілізації, оголошеної Указом ПрезидентаУкраїни, молодший сержант ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини, призначений на посаду молодшого інспектора прикордонної служби військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

В період з 01.04.2014 року по 01.08.2014 року ОСОБА_3 брав участь у захисті суверенітету, незалежності та територіальної цілісності України у якості молодшого інспектора прикордонної служби (а.с. 14)

31.07.2014 року біля населеного пункту Василівка Амвросіївського району Донецької області, ОСОБА_3 потрапив під мінометний та гранатометний обстріл збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув. Даний факт підтверджується Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 31 липгя 2014 року близько з 03.20 до 04.00 у відділенні інспекторів прикордонної служби «Василівка» відділу прикордонної служби «Амвросіївка» з місцем дислокації н.п. Василівка, Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління; Довідка про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.14, 15-17).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть № 142, Довідкою про причину смерті до форми № 106/о № 142, Повідомленням Військового комісару Кіровоградського об`єднаного міського військового комісаріату від 31.07.2014 за №4/1972, Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень та травм у колишнього військовослужбовця протокол № 45 від 11 вересня 2014 року, Свідоцтвом про смерть

серії НОМЕР_3 (а.с.18-21,23).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.04.2018 року, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 31.07.2014 року біля населеного пункту Василівка Амвросіївського району Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (а.с.24-27).

Отже, внаслідок втрати ОСОБА_3 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відчуваютьбезперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування.Через загибель ОСОБА_3 , родина втратила сенс життя та віру в майбутнє, втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною 6 ст.5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного

права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні, внаслідок збройної агресії .

Російської Федерації також встановлена ч.4 ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018

За змістом ч. З ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від '6.12.1966 р. (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.1973 р.) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; Ь) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Окрім цього, як вбачається зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 ЗУ "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" ціллю державної політики - є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини.

Верховний Суд сформулював висновок щодо судового імунітету РФ у справі про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором.

Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі в національному суді іншої держави.

Водночас як Європейська конвенція про імунітет держав, прийнята Радою Європи 16 травня 1972 року, так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнята резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 2 грудня 2004 року, передбачають, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих конвенцій. Однак вони відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

Починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України та продовжує це станом на момент ухвалення цього рішення.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року щодо заяви ВРУ «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, визнано геноцидом Українського народу.

Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд урахував таке:

предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України;

місцем завдання шкоди є територія суверенної держави України;

передбачається, що шкода є завданою агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України;

вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних

прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено в Статуті ООН;

національне законодавство України керується тим, що, за загальним правилом, шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Тобто Верховний Суд виходить із того, що в разі застосування деліктного винятку будь-який спір, що виник на її території в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства РФ в Україні з огляду на припинення його роботи на території України.

Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.

Постанова КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до пунтку 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля,

необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Розмір моральної шкоди був встановлений позивачами з урахуванням характеру і обсягу завданих моральних страждань, істотного порушення конституційних прав ОСОБА_3 , умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які ми відчуваємо роками через неможливість відновити порушені права.

Суд вважає доведеним факт завдання відповідачем позивачам моральної шкоди, тому позов підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст.1167,1173 ЦК України, вищевикладеного, керуючись ст.ст., 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП судом не встановлено, АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП судом не встановлено , АДРЕСА_2 ) до Російської Федерації (Посольство Російської Федерації в Україні, проспект Повітрофлотський,27 м.Київ) про відшкодування моральної шкоди- задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 1 883 927,76 грн.,

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , моральну шкоду у розмірі 1 883 927,76 грн.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду.
Рішення суду складено 18.05.2022.

Суддя Кіровського Н. Б. Варакіна

районного суду

м.Кіровограда