Житомирський апеляційний суд
Справа №272/355/19 Головуючий у 1-й інст. Чуб І. А.
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Дяченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №272/355/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Чуб І.А. у м.Андрушівці,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 . Посилаючись на положення ст.ст.225,1257 ЦК України, просили визнати заповіт, посвідчений Глиновецькою сільською радою Андрушівського району Житомирської області 23 квітня 2015 року, недійсним.

Позов обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_5 . До складу спадщини після смерті батька увійшла, у тому числі, земельна ділянка площею 3,9107 га, яка знаходиться на території Глиновецької сільської ради. Дану земельну ділянку батько, у свій час, успадкував після смерті дружини та їх матері - ОСОБА_6 на підставі рішення Андрушівського районного суду від 31 травня 2011 року, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на вищевказану земельну ділянку. Вони, як спадкоємці за законом першої черги (діти спадкодавця), своєчасно подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, але дізналися про наявність заповіту від імені батька на користь ОСОБА_3 . Вважають, що заповіт порушує їхні права як спадкоємців за законом першої черги. Наполягають на тому, що стан здоров`я їх батька був нестабільним та він потребував постійного стороннього догляду. Коли вони отримали копію заповіту, то побачили, що почерк, яким написано речення «цей заповіт прочитано та підписано мною власноручно», не належить батькові. На момент складання заповіту батько був як фізично так і психічно нездоровий, отже не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій, що є підставами для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після звернення із позовом до суду. Згідно з матеріалами спадкової справи заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 подав ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області від 22 грудня 2019 року №4383/01-16 (а.с.113 т.1). У довідці також вказано про те, що відповідно до довідки, виданої Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством Житомирського району Житомирського області від 15 жовтня 2019 року №1336 на день смерті спадкодавця за однією адресою з ним ніхто не був зареєстрований. Правовідносини передбачають процесуальне правонаступництво, оскільки права та обов`язки ОСОБА_4 увійшли до складу спадщини, що відкрилася після смерті останнього (ст.55 ЦПК України).

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Аргументи апеляційної скарги ґрунтують на тому, що за життя батько неодноразового при родині та друзях підтверджував, що спадкове майно залишиться їм. Проте, після смерті батька у нотаріуса вони довідалися про існування заповіту на ОСОБА_3 , яка на похоронах не була та участі у витратах на поховання спадкодавця не приймала. Наполягають, що підпис батька, який вони знали з дитинства, на заповіті різниться та не відповідає каліграфічним характеристикам. Переконані у тому, що батько перебував у такому стані, що не міг самостійно підписати такий заповіт, оскільки часто не впізнавав нікого та стан його здоров`я був нестабільний і він потребував сторонньої допомоги. У батька була порушена свідомість, розуміння того, що відбувається у навколишньому середовищі з некритичною оцінкою себе, свого стану та стану оточуючого, своїх намірів та вчинків. Дану обставину не було враховано секретарем Глиновецької сільської ради і вона помилково зазначила в своїх поясненнях, що ОСОБА_5 все розумів. Суд першої інстанції не надав належної оцінки даним обставинам та не звернув уваги на їхні пояснення і показання свідків із їх сторони. Також не надано оцінки тій обставині, що нотаріус районного нотаріального округу відмовився посвідчувати заповіт. Натомість заповіт посвідчила секретар сільської ради, яка має дружні та приятельські відносини з відповідачем ОСОБА_3 .

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до положень частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просить визнати заповіт недійним. Пояснив, що батько не міг заповісти все своє майно сторонній особі, якою є відповідач.

Інший позивач ОСОБА_2 до суду не з`явився. Спрямував до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. При цьому позивач послався на те, що через стан здоров`я не може приймати участь у судовому засіданні. Водночас зазначив, що позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач та її представник також на розгляд справи не з`явилися. Письмовою заявою просять проводити розгляд справи за їх відсутності. Одночасно зазначили, що вважають рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу безпідставною. Просять у задоволення апеляційної скарги відмовити.

За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15 т.1).

При смерті спадкодавця відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 3,9107 га з кадастровим номером :02:000:0145 та земельну ділянку площею 7,8200 га з кадастровим номером :02:000:0158, які розташовані за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, Глиновецька сільська рада, а також житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.147 зворот, а.с.149 зворот, а.с.159 т.1).

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса сторони звернулися впродовж шести місяців із часу відкриття спадщини, тобто своєчасно.

За життя ОСОБА_5 23 квітня 2015 року зробив заповіт, за змістом заповідального розпорядження у якому, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі всі те, що ще йому буде належати на час смерті, а також належні йому майнові права та обов`язки на час смерті, заповів ОСОБА_3 (а.с.16 т.1).

У заповіті також міститься абзац, у якому зазначено, що він на прохання ОСОБА_5 записаний з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів посадовою особою виконавчого комітету Глиновецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

Після такого абзацу в заповіті написано: «Цей заповіт прочитано та підписано мною власноручно». Далі йде підпис.

Заповіт 23 квітня 2015 року посвідчений секретарем Глиновецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області Горностай Валентиною Валентинівною.

У посвідчувальному написі зазначено, що заповіт підписано ОСОБА_5 у присутності секретаря відповідної сільської ради. Особу, що підписала заповіт встановлено. Дієздатність перевірена.

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частинами першою, другою ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою ст.1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, зокрема, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першою ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року в справі № 326/81/15.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема, психічний стан особи.

Обов`язковість вимог ст.105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст.77 ЦПК України.

Матеріали справи не містять висновку експертизи про те, що станом на 23 квітня 2015 року (момент вчинення оспорюваного заповіту) ОСОБА_5 був абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також позивачі не навели інших доказів про тимчасову недієздатність їх батька в момент вчинення правочину.

Заявляючи позов про визнання заповіту недійсним через неусвідомлення їх батьком значення своїх дій, позивачі не просили призначити у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої був би належним доказом у такій категорії справ, а просили призначити судово-почеркознавчу експертизу.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено ст.ст.77,78,79,80,89,367 ЦПК України.

Приймаючи до уваги такі положення чинного цивільно-процесуального законодавства, Житомирський апеляційний суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість та керуючи ходом судового процесу, роз`яснив у судовому засіданні позивачу ОСОБА_1 його процесуальні права, передбачені ЦПК України, зокрема, й право заявити клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, а також наслідки незаявлення відповідного клопотання, що суд апеляційної інстанції вимушений буде переглянути справу за наявними в ній доказами.

Незважаючи на сприяння апеляційним судом у реалізації учасниками судового процесу прав, передбачених ЦПК України, ОСОБА_1 клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи в суді апеляційної інстанції не заявив.

При цьому пояснив, що відсутні будь-які медичні документи у підтвердження того, що мали місце звернення за медичною допомогою з приводу психічного здоров`я батька. Разом із тим, позивач зосередився на переконанні суду в тому, що, начебто, мав місце випадок, коли він зустрівся із батьком, але той його не впізнав. Якщо навіть така обставина й мала місце, але такий випадок міг трапитися не обов`язково через психічний стан ОСОБА_5 (причини могли бути різними, наприклад, не побачив, задумався або образа на дітей тощо), а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки у разі визнання заповіту недійсним буде спотворена воля спадкодавця, а це є неприйнятним.

Допитані судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 , яка працювала сільським головою на день складення заповіту, та свідок ОСОБА_8 , яка працювала секретарем відповідної сільської ради у 2015 року, надали показання про те, що ОСОБА_5 адекватно себе поводив, все розумів, був правильною та грамотною людиною. Після складення заповіту передзвонив син ОСОБА_9 , який сказав, що батько хоче змінити заповіт. Наступного дня вони ходили додому до ОСОБА_5 з приводу зміни заповіту, але останній сказав, що нічого змінювати не буде та категорично відмовився переписувати заповіт на дітей. Діти спадкодавця про складення батьком заповіту на співмешканку одного із синів ( ОСОБА_10 ) дізналися не після смерті батька, а одразу після посвідчення заповіту.

У підтвердження доводів апеляційної скарги відносно того, що нотаріус відмовив у посвідченні заповіту через неадекватну поведінку ОСОБА_5 доказів не надано, зокрема, постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо.

Суд першої інстанцій надав належну оцінку показанням свідків, показання яких про поведінку особи мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Інших належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 23 квітня 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій, матеріали справи не містять, а тому доводи апеляційної скарги про те, що на момент складання заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними є помилковими.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі належними та допустимими доказами не довели, що при посвідченні уповноваженою особою Глиновецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області оспорюваного заповіту їх батько ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, оскільки позивачами не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Також належить визначити загальні вимоги до форми заповіту. До них відноситься, зокрема, - заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем (частина друга ст.1247 ЦК України).

Окрім того, за положеннями абзаців першого та другого частини другої ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів на спростування тих обставин, що заповіт у відповідності до вимог Закону був прочитаний та підписаний ОСОБА_5 власноручно. Хоча за клопотанням представника позивача суд першої інстанції призначав судову почеркознавчу експертизу, на розгляд якої виносив питання, чи виконаний підпис у заповіті ОСОБА_5 чи іншою особою, але у висновку експерта від 11 травня 2021 року №СЕ-19/106-21/3253-ПЧ зазначено, що встановити, чи виконаний підпис ОСОБА_5 або іншою особою не виявилося можливим у зв`язку з тим, що не відобразився комплекс ознак, який необхідний для будь-якого позитивного чи негативного висновку (а.с.2-6 т.2).

За таких обставин, позивачі не довели належними чи допустимими доказами своїх позовних вимог.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Посилання на те, що заповіт складений не на дітей, а на сторонню особу (співмешканку одного із синів спадкодавця) безпідставні, оскільки за змістом положень частини першої ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїм спадкоємцем особу незалежно від наявності у нього з такою особою сімейних, родинних відносин.

Понесення витрат на поховання спадкодавця саме по собі не є підставою та не спричиняє визнання заповіту недійним. Натомість обов`язок спадкоємця відшкодувати витрати на поховання спадкодавця унормований положеннями ст.1232 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та не спростовують правильних висновків суду першої інстанцій. Підстави для скасування оскарженого рішення відсутні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: