Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2950/20 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2950/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2021 року, ухвалене суддею Татуйко Є.О. у м. Житомирі (повний текст складено 22.09.2021),

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», в обґрунтування якого зазначив, що 21 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 47908, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заборгованості у сумі 58365,43 грн. Виконавчий напис пред`явлено до виконання, відкрито виконавче провадження та звернуто стягнення на доходи боржника. На думку представника позивача, виконавчий напис здійснено за відсутності необхідних умов, передбачених законодавством, що порушує права позивача. Зокрема, позивач не укладав будь-яких договорів з ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» та ні від кредитора, ні від приватного нотаріуса не отримував будь-яких вимог (претензій) щодо заборгованості за кредитним договором. Також представник вказує, що заборгованість не є безспірною. Свої доводи мотивує позицією судів у цивільній справі № 826/20084/14.

На підставі викладено, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив вказаний виконавчий напис нотаріуса визнати таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім доводів позовної заяви вказав, що позивач ОСОБА_1 з ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» угод не укладав. Висновки суду першої інстанції, на думку скаржника, суперечать практиці Верховного суду у аналогічних справах, а процесуальні порушення полягають у немотивованому відхиленні доводів позивача та доказів на підтвердження позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» вважав апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а в разі її задоволення просив зменшити розмір судових витрат до 1 362,00 грн (сплаченого судового збору).

Представник позивача в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача та третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. в судове засідання не з`явились, про слухання справи повідомлені були належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд доходить наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 726331-ПП/07/980/268, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 12 000,00 грн на споживчі цілі строком до 17 грудня 2010 року (а.с. 13-14).

21 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 47908, про звернення стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованості за кредитним договором № 726331-ПП/07/980/726331 від 13 грудня 2007 року, укладеного між з ПАТ КБ «Надра», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитними договорами GL6N714301 від 06 травня 2020 року є ТОВ «ФК» Сіті Фінанс» за період 06 травня 2020 року по 14 вересня 2020 року в розмірі 58 365,43 грн, що складається з 10 897,15 грн простроченої заборгованості за сумою кредиту, 47 468,28 простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом; а також - 500 грн плати за вчинення виконавчого напису. Загальна сума заборгованості 58 865,43 грн (а.с. 15).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. від 30 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса (а.с. 11-12).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. від 15 жовтня 2020 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у порядку та строки, визначені процесуальним законом не довів протиправність вчинених дій щодо видачі виконавчого напису нотаріусом та не довів наявність спору щодо нарахованої заборгованості.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає помилковим з огляду на наступне.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього закону), серед яких Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (надалі по тексту Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Тому вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Так, враховуючи положення статей 15, 50,87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так із підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.

В свою чергу, за виконавчим написом, який позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню, стягнуто за період 06 травня 2020 року по 14 вересня 2020 року заборгованість за кредитним договором, який укладений на строк до 17 грудня 2010 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що виконавчий напис вчинено на погашення заборгованості, яка не є безспірною, оскільки кредитор продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору.

Колегія не ставить під сумнів, що частина складових сум заборгованості виникла більш як за три роки до моменту звернення, що прямо суперечить ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Тобто, нарахована сума боргу в будь-якому разі не може вважатися безспірною та свідчить про спірність такої суми. Доказів на спростування вказаної обставини представником відповідача, як і третьою особою ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є передчасним, оскільки заборгованість за кредитним договором не є безспірною. Відповідачем не надано жодного доказу на спростування вимог позивача, а тому виконавчий напис вчинено без дотримання вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» і він є таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, неповним встановленням обставин справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

26 жовтня 2021 року між позивачем та адвокатом Гуревичем Р.Г. укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого юридична допомога надається для захисту інтересів клієнта, під час перегляду в апеляційному порядку рішення Житомирського районного суду від 22.09.2021 у цивільній справі № 278/2950/20 (а.с. 139-141).

Згідно пункту 4.3. договору про надання правової допомоги, за виконання роботи, що передбачена умовами цього договору, клієнт сплачує авансовано гонорар в розмірі 10 000,00 грн.

Матеріали справи містять ордер від 06.11.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 30.05.2018, рахунок від 25.10.2021, звіт про надану правову допомогу від 27.10.2021, акт про прийняття-передачі наданих послуг від 27.10.2021 (а.с. 142-146).

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази є обґрунтованими та підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Так, розподіляючи витрати, які позивач поніс на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховуючи заперечення відповідача про врахування критерію реальності та співмірності, дійшла висновку про те, що вищевказані наявні в матеріалах справи докази, розмір за надання правничої допомоги за видами правничої допомоги, опис послуг і вартість наданих послуг, є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має окрім доведеності документально, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Дослідивши матеріали справи апеляційний суд не бере до уваги аргументи представника відповідача щодо неспівмірності витрат відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачені та документально підтверджені судові витрати відповідно до розміру задоволених вимог (420,40 + 840,40 + 455,00 + 1 362,00 = 3 077,80 грн судового збору та 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. 21 вересня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 47908.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» (, 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 37/41) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 13 077,80 грн (тринадцять тисяч сімдесят сім гривень вісімдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текс постанови складено 21 січня 2022 року