ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року

м. Черкаси

справа № 701/851/21 провадження № 22-ц/821/489/22 категорія 301030300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Сіренко Ю.В., Вініченко Б.Б..

секретар: Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Євтушенко Микола Павлович

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник ОСОБА_2 - адвокат Слободянюк Ігор Володимирович

третя особа: Виконавчий комітету Маньківської селищної ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванова Анатолія Анатолійовича на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 10 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Маньківської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в будинку.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 вересня 2021 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0.3922 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування будинку від 22 червня 1998 року та договором дарування земельної ділянки від 22 червня 1998 року.

В будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується витягом № 4218/05-17 з Виконавчого комітету Маньківської селищної ради про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку від 07.09.2021 року.

Однак, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , не проживають в даному будинку понад 10 років, не отримують коресподенцію за даною адресою, особистих речей в будинку не мають і взагалі будинком вони не цікавляться.

Перешкод в користуванні будинком, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , позивач відповідачам не чинив. Відповідачі добровільно визначили собі інше місце проживання і даним будинком не користуються понад 10 років без поважних причин.

Факт того, що за вище вказаною адресою ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , не проживають понад 10 років підтверджується актом обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 13 вересня 2021 року, яке було здійснено начальником відділу юридичного забезпечення Маньківської селищної ради Попиком В.О., та депутатом Маньківської селищної ради Панчук-Золотухіною Ю.І., в присутності сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Реєстрація ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачів проводить позивач, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не може.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою, понад 10 років, відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення.

Саме тому позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , створюють позивачу перешкоди у здійсненні права користування житлом, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 10 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи судом було втснаовлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були вселені у спірний будинок відповідно до рішень судів від 12 травня 2015 року та 02 жовтня 2017 року. Рішення вступили в законну силу та є чинними на час розгляду справи.

Позивача зобов`язано не чинити перешкоди відповідачам у користуванні будинком.

Згідно акту обстеження від 19 жовтня 2021 року в будинку ніхто не проживає та він не придатний до проживання.

Суд встановив, що позивач в період з 2012 року по 2017 рік мав тривалі конфлікти з відповідачами, перешкоджав їхньому проживанню в будинку та змінив у ньому вхідні двері та замки. Дана обставина підтверджується інформацією ВПД № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області та Актиом Маньківської селищної ради від 08 листопада 2021 року.

Отже поважність відсутності відповідачів у житловому будинку понад встановлені строки підтверджуються як матерілами справи так і з`ясуванням обставин справи шляхом допиту їх учасників. За ткаих обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 адвокат Іванов А.А. просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10 січня 2022 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, понесені позивачем під час розгляду справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скрага мотивована тим, що суд під час розгляду справи помилково врахував норми ст.ст. 157 та 116 ЖК України, якими врегульовано порядок виселення осіб з житлового будинку, які проживають в житлі, однак порушують певний режим проживання.

Зазначено, що відповідачі не проживають в будинку понад 10 років та не направляли на адресу позивача жодних претензій з вимогою про надання можливості проживання. Такою поведінкою відповідачі підтвердили ту обставину, що втратили інтерес до будинку.

Крім того, наявність рішень суду про право відповідачів користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання їх такими, що втратили це право з мотивів, що після набрання рішеннями законної сили вони були відсутніми у житловому приміщенні понад шість місяців.

Суд належної уваги на вищевикладені обставини не звернув та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві, що надійшов від відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 являється батьком позивача та набув право на проживання в спірному будинку на законних підставах і довгий час проживав у будинку.Позивач систематично вчиняв перешкоди відповідачам у користуванні садибою, в зв`язку з чим вони неодноразово зверталися до Маньківського відділення поліції. Після відповідних звернень позивач привів будинок фактично в непридатний стан для проживання під приводом ремонтних робіт пошкодив житлові приміщення, демонтував поли, вікна, двері, частково порушив стіни.

Відповідачі направляли на адресу позивача претензії з вимогою виконати рішення судів, однак такі претензії позивач не виконав та доступу до будинку не надав, що підтверджується відповідними актками.

З огляду на вищевикладене, відповідач ОСОБА_2 вважає, що рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є власником житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки 0,3922 га.

Даний факт підтверджується договорами дарування від 22 червня 1998 року, посвідченими завідуючою Маньківською державною нотаріальною конторою за реєстрами 647 та 646 (а.с. 6, 7).

Відповідно до витягу № 4218/05-17 про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, в даному будинку зареєстровані позивач та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . (а.с. 8).

Рішенням Маньківського районного суду від 02 жовтня 2017 року, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року ОСОБА_3 було вселено в житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні садибою (а.с. 53, 54).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2015 року ОСОБА_2 було вселено в житловий будинок АДРЕСА_1 а ОСОБА_1 зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні садибою (а.с. 115, 116).

Згідно акту обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 від 13 вересня 2021 року, в будинку ніхто не проживає а за інформацією сусіда ОСОБА_6 ніхто не проживає з 2011 року (а.с. 9).

В акті обстеження домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2021 року, в будинок на даний час не придатний до проживання та протягом останніх двох місяців, за даними сусідів в будинку проводяться ремонтні роботи. (а.с. 44).

Відповідно до інформації т.в.о. начальника ВПД № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області № 2109/52/01 від 19 жовтня 2021 року сторонами з 2012 року по 2017 рік тривали конфлікти пов`язані з хуліганськими діями та не виконанням ОСОБА_1 рішення суду (а.с. 45).

Актом Маньківської селищної ради № 896/02-28 від 08 листопада 2021 року зафіксовано, що мешканці житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають можливості потрапити до будинку по причині встановлення в ньому нових вхідних дверей невідомими особами (до цього вхід був вільним через відсутність дверей та вікон), ключі від замків відсутні (а.с.118).

На претензію адресовану відповідачами позивачу щодо надання можливості потрапити відповідачами до житлового будинку АДРЕСА_1 та передачі їм комплекту ключів від вхідних дверей (а.с. 120), позивач ніяк не відреагував та доступу до помешкання не надав (а.с. 122).

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду згідно частини 4 статті 263 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц (провадження № 61-10093св19) зазначено, що відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема,навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному випадку відповідачі проживають тимчасово в помешканні матері ОСОБА_3 через відсутність умов для проживання за місцем їх реєстрації по АДРЕСА_1 , що є поважною причиною.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції враховує п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 відповідно до якого члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України).

Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом першої інстанції правильно встановлено і дана обставина підтверджується наявними матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 постійно чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням колишній дружині та синові, про що свідчать неодноразові звернення ОСОБА_3 до поліції.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали спільно з власником спірного житлового будинку, були пов`язані з ним спільним побутом; після розірвання шлюбу продовжували тривалий час проживати з ним у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу; із зазначеного житлового будинку не витребували, іншого житла не мають, а періодична їхня відсутність в спірному житловому будинку обумовлена перешкоджанням позивача проживанню їм в даному будинку. Дана обставина була встановлена судами ще в 2017 році під час розгляду прави між вказаними сторонами під час розгляду житлового спору про вселення відповідачів у будинок, тому вказані обставини звільнені від доказування, що відповідає вимогам ст. 82 ЦПК України.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі не з власної волі періодично не проживають в будинку, власником якого є позивач ОСОБА_2 .

Крім того, судом враховано ту обставину, що ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 листопада 2017 року у справі (№ апеляційного провадження 22ц-793/2192/2017) залишено без змін рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року, яким вселено відповідачіву житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні садибою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Іванов А.А. вказав на те, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою для розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право, якщо наявні на це відповідні підстави. Відповідачі були вселені в спірний житловий будинок відповідно до рішення суду, однак були відсутні в ньому понад встановлені строки без поважних причин, тому вимоги позивача про визнання їх такими, що втратили право користування ним є обґрунтованими і суд безпідставно відмовив в їх задоволенні.

Такі доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими обставинами справи і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки на позивача покладено обов`язок доведення своїх вимог, а саме відсутність відповідачів без поважних причин в будинку понад встановлені строки.

Апеляційний суд надаючи оцінку доводам апеляційної скарги враховує, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Під час вирішення спору, суд правильно встановив дійсні обставини справи та врахував, що відповідачі позбавлені права користуватися домоволодінням, що розташоване в АДРЕСА_1 з підстав невиконання позивачем рішення судів, які вступили в законну силу та є чинними про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення відповідачів.

Дані обставини підтверджуються вищевказаними у справі доказами, а саме: актом обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 від 13 вересня 2021 року (а.с. 9), Інформаційною довідкою т.в.о. начальника ВПД № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області № 2109/52/01 від 19 жовтня 2021 року щодо тривалих конфліктів між учасникми справи, які пов`язані з хуліганськими діями та не виконанням ОСОБА_1 рішення судів (а.с. 45), актом Маньківської селищної ради № 896/02-28 від 08 листопада 2021 року в якому зафіксовано, що мешканці житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають можливості потрапити до будинку по причині встановлення в ньому нових вхідних дверей невідомими особами (до цього вхід був вільним через відсутність дверей та вікон), ключі від замків відсутні (а.с.118).

Отже, під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відсутність відповідачів у будинку за місцем своєї реєстрації носить об`єктивний характер, який спричинений недобросовісною поведінкою позивача. Будь-яких доказів, які б спростували дані обставини стороною позивача суду не надано, а відтак і не доведено правомірність заявлених вимог щодо визнання відповідачів такими особами, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку в будинку.

Поважність відсутності відповідачів у житловому будинку понад встановлені строки, що зазначені в ст. 405 ЦК України підтверджені матерілами справи та поясненнями сторін.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання районного суду в своєму рішенні на положення статтей 71, 156, 157, 116 ЖК України є недоречними, оскільки даними нормами встановлено порядок виселення осіб з житлового приміщення, тобто регулюють відносини між сторонами, які проживають в житлі, однак порушують певний режим проживання, однак дана обставина ніяким чином не спростовує правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванова Анатолія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 10 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Маньківської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в будинку залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Ю.В. Сіренко

Б.Б. Вініченко