КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4323/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Невідомої Т.О., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ковбасюка О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим,-

встановив:

10 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом про визнання припиненим договору поруки №231740 від 01 жовтня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 . Вимоги мотивує тим, що 01.10.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на суму 87314,72 доларів США зі строком повернення 01.10.2008. Крім того, 01.10.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір поруки №231740, за умовами якого позивач зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань перед банком за вказаним кредитним договором. Відповідач у січні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 01.10.2008. При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, який було додано банком до позовної заяви, вбачається, що останній черговий платіж, передбачений графіком платежів до договору, був сплачений позичальником 15.09.2014. Із урахуванням наведеного, позивач вважає, що, виходячи із дати останнього платежу за кредитним договором, договір поруки, укладений між ним та банком, є припиненим на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 27 жовтня 2021 року подано апеляційну скаргу. Зазначає, що, звернувшись до суду першої інстанції, позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що договір поруки №231740, укладений між сторонами у справі, є припинений в силу норм закону, а саме частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, у зв`язку зі збігом строку пред`явлення відповідачем вимоги до поручителя. Вважає, що Подільський районний суд міста Києва при розгляді справи неповно встановив обставини, які мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим ухвалив необгрунтоване та незаконне рішення у даній справі. З огляду на викладене, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Подільського районного суду. Києва від 28.09.2021 року у справі №758/10603/17 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

25 січня 2022 року від відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що подана апеляційна скарга є необгрунтованою та безпідставною. Відповідач вказує, що несплата щомісячних платежів не тягне за собою зміну строку виконання основного зобов`язання, а отже не дає підстав для початку перебігу строку, визначеного частиною 4 статті 559 ЦК України.

Вказує, що строк встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України ним не пропущений. Обгрунтовує це тим, що вимога про дострокове повернення кредиту на адресу відповідачів була направлена 02.09.2015 року. ОСОБА_2 отримала вказану вимогу 09.09.2015 року. ОСОБА_1 вимогу не отримав так як конверт повернувся з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Враховуючи, що за умовами Кредитного договору зміна строку повернення кредиту відбувається на 32 календарний день з дати одержання Позичальником вимоги, відтак про зміну строку можна стверджувати з 11 жовтня 2015р. (32 календарний день з дати одержання вимоги). З огляду на це 6-місячний строк, на пред`явлення вимог до поручителя спливає 11 квітня 2016 року. А тому АТ "Укрсиббанк" дотриманий строк звернення до суду.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги грунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставами для скасування прийнятого у справі судового рішення.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Установлено, що 01.10.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на уму 87314,72 доларів США зі строком повернення 01.10.2008 року (а.с. 9-10).

01.10.2008 в порядку забезпечення виконання зобов`язання вищевказаного кредитного договору між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладений договір поруки №231740, згідно з яким позивач зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань перед банком за вказаним кредитним договором (а.с.19-20).

Відповідно до пункту 3.1. договору поруки він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше.

02 вересня 2015 року банком на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлені вимоги № 28573 та №28574 відповідно про повернення суми кредиту в повному обсязі та сплату нарахованих процентів (а.с.21-24).

Вищевказані вимоги виконані не були, відтак банк звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Зі змісту вказаної позовної заяви вбачається, що датована вона 06.01.2016 року.

Установлено також, що на момент ухвалення рішення у справі, що переглядається апеляційним судом, цивільна справа за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не розглянута.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня кладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги). Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 Цивільного Кодексу України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вимоги про дострокове повернення кредиту на адресу позивача та третьої особи направлені банком 02.09.2015, а з позовом до суду відповідач звернувся у січні 2016 року. Із урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що шестимісячний строк для пред`явлення вимог до поручителя відповідачем не пропущено, а тому підстав для задоволення пред`явленого позову немає.

Колегія суддів зазначає, що ухваливши правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Зокрема, судом першої інстанції не враховано наступне.

Згідно положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справа № 522/1528/15-ц ( провадження № 14-67цс20) наведено такі висновки:

57. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

58. Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

59. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

60. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

61. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

62. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

63. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

64. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

65. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

66. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

67. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

У справі, що переглядається апеляційним судом, установлено, що 06 січня 2016 року ПАТ "УкрСиббанкБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року відкрито провадження у вказаній справі.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до Подільського районного суду міста Києва 10 серпня 2017 року.

Отже звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання договору поруки припиненим, після ініціювання кредитором судового процесу про стягнення заборгованості, не є належним способом захисту.

Відтак, суд першої інстанції правильно відмовивши в задоволенні позовних вимог, виклав помилкові мотиви для ухвалення такого рішення, що є підставою для зміни судового рішення згідно положень статті 376 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну мотивувальної частини рішення суду та викладення її в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова