Р І Ш Е Н Н Я№ 127/98/21

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 р. м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Медяної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Подоляк М.В.,

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Пунько І.В.,

відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Бабошина А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, у якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його корсить суму заборгованості за договором позики у розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США та судові витрати.

В позові зазначено, що 12.09.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усний договір позики грошей в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, згідно з яким позивач передав відповідачу визначену договором суму грошей, а відповідач зобов`язався повернути таку ж суму грошей не пізніше 30.12.2017. На підтвердження факту передачі грошей за даним договором позики відповідачем власноручно написано розписку.

Оскільки відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання, позивач вважає, що грошова сума за договором позики у розмірі 40 000 (сорока тисяч) доларів США підлягає стягненню у судовому порядку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2021 дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с. 20)

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2021 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бабошина А.С. та витребувано у Вінницького відділення АТ «Кредобанк» інформацію про те, хто саме здійснював поповнення статуного капіталу ТОВ «Пріоріс» () у період часу з 2019 року по 2020 рік. (а.с. 62)

На виконання ухвали суду від 18.05.2021 Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» 16.07.2021 надано інформацію про осіб, які здійснювали поповнення статутного капіталу ТОВ «Пріорис» () в період з 2019 року по 2020 рік. (а.с. 69, 71)

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Пунько І.В. вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, та долучити до матеріалів справи оригінал розписки від 12.09.2017.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Бабошин А.С. у судовому засіданні заперечували проти вимог позовної заяви в повному обсязі, просили суд відмовити в її задоволенні, обґрунтовуючи заперечення тим, що ОСОБА_2 позичила у відповідача фактично лише 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, однак за вимогою ОСОБА_1 , написала розписку про отримання 40 000 (сорока тисяч доларів) США. Також на спростування позовних вимог відповідач та її представник зазначили, що згідно розписки відповідач отримала в борг у позивача кошти на підприємство «Пріорис», а тому перебуваючи на посаді директора ТОВ «Пріорис», кінцевим беніфеціарним власником (контролером), якого є позивач ОСОБА_1 в період з 2019 року по 2020 рік здійснювала поповнення статутного капіталу ТОВ «Пріорис» у рахунок погашення боргу по договору позики.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з розпискою від 12.09.2017 відповідач ОСОБА_2 позичила у позивача ОСОБА_1 40 000 (сорок тисяч) доларів США на підприємство «Пріорис», які зобов`язалась повернути в строк до 30.12.2017. (а.с. 81)

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_2 насправді позичила у позивача ОСОБА_1 лише 20 000 (двадцять тисяч) доларів США суд вважає непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

ОСОБА_2 підписавши розписку про отримання від ОСОБА_1 40 000 (сорок тисяч) доларів США підтвердила укладення договору позики та його умов із ОСОБА_1 .

Дану розписку було власноруч підписано ОСОБА_2 , не було оспорено на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані нею від позикодавця ОСОБА_1 або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Щодо посилання відповідача на те, що згідно розписки відповідачем отримано у борг у позивача кошти на підприємство «Пріорис», а тому відповідач ОСОБА_2 перебуваючи на посаді директора ТОВ «Пріорис», кінцевим беніфеціарним власником (контролером), якого є позивач ОСОБА_1 в період з 2019 року по 2020 рік здійснювала поповнення статутного капіталу ТОВ «Пріорис» у рахунок погашення боргу по договору позики суд сприймає критично з огляду на наступне.

Відповідач на підтвердження вказаного вище твердження надала виписки з банку АТ «Кредобанк» із зазначенням інформації про зарахування коштів на рахунки ТОВ «Пріоріс» у вигляді поповнення статутного капіталу, крім того відповідач посилалась на інформацію ТОВ «Пріорис», а саме: про осіб, які здійснювали поповнення статутного капіталу ТОВ «Пріорис» в період з 2019 року по 2020 рік, однак дані докази суд визнає неналежними, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Із виписок з банку АТ «Кредобанк» із зазначенням інформації про зарахування коштів на рахунки ТОВ «Пріоріс» у вигляді поповнення статутного капіталу, а також інформації по ТОВ «Пріорис», а саме: про осіб, які здійснювали поповнення статутного капіталу ТОВ «Пріорис» в період з 2019 року по 2020 рік вбачається, що ОСОБА_4 у період з 2019 року по 2020 рік дійсно здійснювала поповнення статутного капіталу «ТОВ «Пріорис», проте вказані дані не підтверджують повернення відповідачем ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_1 грошових коштів взятих у борг, зазначених у розписці від 12.09.2017.

Таким чином, докази на які посилається відповідач при обгрунтуванні своїх заперечень не містить інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування у даній справі, а тому не може слугувати аргументом у процесі встановлення об`єктивної істини і з цієї причини не визнається судом належними доказами, та не береться до уваги.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що відповідачем не було надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що нею отримано позику у розмірі 20 000 доларів США, а не 40 000 доларів США, а також те, що нею здійснено погашення боргу по договору позики.

Щодо пред`явлення позову про стягнення заборгованості в іноземній валюті суд зазначає наступне.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах № 14-134цс18 від 04 липня 2018 та №373/2054/16-ц від 16.01.2019.

Отже, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на викладене вище, оскільки відповідач не виконала умови договору позики на підтвердження якого була складена розписка від 12.09.2017, кошти за позикою не повернула, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.09.2017 у розмірі 40 000 (сорока тисяч) доларів США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 304,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 524, 526, 610, 612, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суму заборгованості за договором позики у розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 11 304 (одиннадцять тисяч триста чотири) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду або через Вінницький міський суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 21.01.2022.

Суддя: