ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/549/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №699/1099/21 Категорія: 311000000 Свитка С.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідач Корсунь-Шевченківська гімназія Корсунь-Шевченківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Корсунь-Шевченківської районного суду Черкаської області від 24.01.2022 (повний текст складено 02.02.2022, суддя в суді першої інстанції Свитка С.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Корсунь-Шевченківської гімназії Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив визнати незаконним та скасувати наказ Корсунь-Шевченківської гімназії Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області від 08.11.2021 №68-К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 » та зобов`язати відповідача допустити позивача до роботи вчителем фізичної культури, мотивуючи про те, що 01.11.2021 директором Корсунь-Шевченківської гімназії йому було вручено повідомлення №77 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, згідно якого він повинен був надати відповідачу до 05.11.2021 документ, що підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом МОЗ України №595 від 16.09.2021, а при ненаданні ним вказаних документів цим же повідомленням його було попереджено про відсторонення від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати. Позивач не погодився із повідомленням, про що зробив відмітку на ньому, та 01.11.2021 подав відповідачу письмову заяву про відмову від вакцинації та незаконність вимог відповідача, просив вказати норми законодавства, на яких ґрунтуються вимоги про вакцинацію. Також 05.11.2021 він подав відповідачу заперечення щодо повідомлення про вакцинацію. 08.11.2021 позивачу вручено наказ №68-К «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 » та відсторонено його від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати, який, за його доводами, є незаконним, оскільки такими діями відповідача було порушено конституційне право на працю, ні в колективному договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписаний працівником, відсутні повноваження відповідача щодо відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності щеплення. ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, а вказаний Закон не містить норм, які б визначали щеплення від COVID-19 обов`язковим. Також посилається на те, що вакцинація від COVID-19 не є обов`язковою, а відповідач створює умови для його примусової вакцинації, що суперечить положенням Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини, Резолюції ПАРЕ №2361 від 27.01.2021. Також вважає, що постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 є підзаконним актом і має відповідати Законам та Конституції України, а так як вона в частині покладення на роботодавця обов`язку відсторонити від роботи працівника, який не щеплений від COVID-19, суперечить ст.ст. 8,19,43,64 Конституції України, то п.41-6 постанови КМУ №1236 не підлягає застосуванню.

Рішенням Корсунь-Шевченківської районного суду Черкаської області від 24.01.2022 позов у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що відсторонення позивача від роботи відбулося з належним дотриманням вимог трудового законодавства.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 16.02.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у справі. Вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також на те, що суд не застосував норми права, вказані у позові. Положення ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не передбачено відсторонення працівника від роботи через відсутність щеплення від COVID-19. Дії відповідача свідчать про протиправну примусову вакцинацію працівників закладів освіти, яка є проявом дискримінації. Карантин з приводу COVID-19 в державі введено протиправно та з порушенням визначеної процедури. Проведення вакцинації неналежно введеними в загальний обіг медичними препаратами є клінічними випробуваннями без отримання вільної згоди особи. відповідач у оспорюваному наказі протиправно вимагає в працівника надати конфіденційну інформацію медичного характеру. Іншими рішенням районних судів в Україні аналогічні позовні вимоги були задоволені.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді вчителя фізичної культури Корсунь-Шевченківської гімназії з 02.09.2019, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.8).

01.11.2021 відповідачем видано повідомлення №77 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» вчителю фізичної культури ОСОБА_3 та повідомлено, що з 08.11.2021 на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, та пункту 41-6 постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, просили до 05.11.2021 надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом МОЗ України №595 від 16.09.2021. Якщо до цієї дати не буде надано один із зазначених документів, 08.11.2021 його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за нього страховий внесок на соціальне страхування. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде до стажу, що дає право на щорічну відпустку (ст. 82 КЗпП, ст. 9 ЗУ «Про відпустки») (а.с. 9).

Позивач підтверджує, що він був ознайомлений із вказаним повідомленням 01.11.2021 та цього ж дня власноручно написав на тексті, що він із ним не погоджується як із незаконним.

Позивач у відповідь звернувся до відповідача із заявою, яку згідно його пояснень він подав відповідачу 01.11.2021, в якій зазначив, що він відмовляється від вакцинації проти COVID-19, вважає, що відповідач примушує його вакцинуватися, вимагав від відповідача надання результатів медичних випробувань щодо безпечності вакцини, гарантій безпеки його здоров`ю та гарантій відшкодування відповідачем заподіяної йому шкоди у разі виникнення у нього поствакцинальних ускладнень, також вимагав надати йому документи, в яких прописано його обов`язок вакцинуватися від COVID-19 (а.с.10-11).

На тексті цієї заяви директор гімназії Луц І.А. власноручно написала про свою незгоду із позицією позивача, вказала, що вона не вимагала від позивача вакцинуватися, а інформувала його щодо її дій, як керівника, на підставі нормативних актів.

05.11.2021 позивачем відповідачу надано письмове заперечення, в якому він вказує про незаконність вимог відповідача, вказаних у вищевказаному повідомленні, вважає, що відповідач не має права відсторонити його від роботи через відсутність щеплення від COVID-19, обґрунтовуючи свою позицію тим, що такі дії відповідача порушать його конституційне право на працю і супутні соціальні права та неконституційністю пункту 41-6 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020, застерігає керівника відповідача про особисту юридичну відповідальність за порушення його прав (а.с. 12-13).

У вказаний у повідомленні №77 від 01.11.2021 строк позивач не надав документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом МОЗ України №595 від 16.09.2021.

Згідно наказу директора Корсунь-Шевченківської гімназії Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області Інни Луц №68-к від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи Олега Гніденка», керуючись статтею 46 КЗпП, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказано ОСОБА_1 , вчителя фізичної культури, відсторонити від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати.

Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 ОСОБА_3 від 01.11.2021 №77.

На наказі біля напису «З наказом ознайомлений ОСОБА_4 » є підпис позивача. Вказано дату підпису - 08.11.2021, також власноручно позивач дописав «Але не погоджуюсь» (а.с. 14).

Цей наказ роботодавця про відсторонення від роботи позивач оспорює в даній справі. Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Для правильного вирішення спору у справі слід встановити чи відносилася професія позивача до переліку тих, що потребують обов`язкового щеплення від COVID-19 та чи мав повноваження роботодавець відстороняти від роботи працівника, який таке щеплення не зробив без наявних підтверджених медичних протипоказань.

Так відповідно до п.п. «а», «б» ст. 10 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Таким чином посада позивача у справі (вчитель закладу загальної освіти) включена до переліку тих, які потребують обов`язкового щеплення від COVID-19 - Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153.

Обов`язок особи (працівника) здійснювати визначені законодавством щеплення також вбачається з п.п. «а», «б» ст. 10 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я».

Відтак усі посилання скаржника на те, що нормами законодавства не визначено наявності в нього обов`язку мати щеплення від COVID-19 є необґрунтованими.

Вказівка позивача на те, що вакцинація від COVID-19 не є обов`язковою, а відповідач створює умови для його примусової вакцинації, що суперечить положенням Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини, Резолюції ПАРЕ №2361 від 27.01.2021, апеляційним судом відхиляється з урахуванням такого.

Згідно рішення ЄСПЛ від 15.03.2012 у справі Соломахін проти України (заява №24429/03) обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Водночас у рішенні від 08.04.2021 у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки [GC] заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у Право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим відповідно до закону; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення від 15.11.2016 у справі Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC] (заяви № 28859/11 і № 28473/12)).

Таким чином для забезпечення суспільного інтересу в дотриманні права на безпеку для здоров`я у аспекті забезпечення неможливості поширення інфекційної хвороби COVID-19 допускається пропорційне втручання в особисте право на повагу до приватного життя та отримання особою відповідного щеплення.

При цьому такий обов`язок особи ґрунтується на нормах національного законодавства, про які вказано вище, положення яких є достатньо чіткими та не допускають множинного трактування.

Крім того, апеляційний суд враховує, що позивач мав можливість не робити відповідне щеплення за наявності в нього медичних протипоказань, однак існування таких обставин ним не доведено відповідні медичні висновки ні відповідачу ні суду не надано.

Такі ж міркування спростовують посилання скаржника на те, що дії відповідача свідчать про протиправну примусову вакцинацію працівників закладів освіти, яка є проявом дискримінації, та відповідач безпідставно вимагав у працівника надати конфіденційну інформацію медичного характеру, адже проведення щеплення працівником закладу освіти відповідає нагальному суспільному інтересу забезпечення умов для непоширення небезпечної хвороби COVID-19, враховуючи велике скупчення людей при здійсненні навчального процесу в школах.

Неможливо погодитися з доводами скаржника про те, що проведення вакцинації неналежно введеними в загальний обіг медичними препаратами є клінічними випробуваннями без отримання вільної згоди особи, адже всі медичні препарати, якими в державі робляться щеплення, по замовчуванню введено після відповідного контролю в обіг.

Так згідно зі статтею 9 Закону України «Про лікарські засоби» медичні препарати допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім окремих випадків, передбачених цим законом.

Крім того, реєстрація вакцин проти COVID-19 регулюється спеціальною постановою КМУ від 08.02.2021 №95 «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування».

За обставин цієї справи позивач не надав суду доказів того, що відповідач зобов`язував його здійснити вакцинацію проти COVID-19 препаратом, який не введено належним чином в обіг в Україні. Навпаки працівник мав змогу самостійно обрати препарат, яким він буде вакцинуватися.

Таким чином при розгляді справи встановлено наявність обов`язку у позивача, як працівника відповідної галузі, мати профілактичне щеплення від COVID-19.

Тепер слід з`ясувати чи мав право роботодавець відсторонити працівника від роботи у разі відсутності вказаного щеплення та який був порядок такого відсторонення.

Так відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби.

Пунктом 416 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08.11.2021, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 ЗУ Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 ЗУ Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце.

Таким чином ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає можливість введення додаткових (не вказаних в ч.1 цієї статті) обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій, виробництв та організацій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Професія позивача визначена такою, що підлягає обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, наказом Міністерства охорони здоров`я України.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що хоча і оспорюваний наказ про відсторонення позивача від роботи видано 08.11.2021, тобто саме в той же день, як тільки виникло відповідне право у роботодавця, без надання працівнику будь-якого часу, необхідного для проведення ним щеплення, однак в даному випадку це немає визначального значення, оскільки цей працівник не згідний проводити щеплення в принципі, заперечуючи його обов`язковість, безпечність та необхідність як такого, про що свідчать його письмові звернення до роботодавця та записи, вчинені ним на повідомленні про необхідність вакцинуватися та наказі роботодавця про відсторонення з роботи, зміст позовної заяви та апеляційної скарги.

Отже суд у цій справі обґрунтовано зробив висновок про те, що позивач за родом своєї професії згідно вимог чинного законодавства (ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням) мав зробити обов`язкове щеплення від COVID-19, та за його відсутності роботодавець повинен був вжити дії до відсторонення не щепленого працівника закладу освіти від роботи.

Такі висновки спростовують посилання скаржника на те, що ні в колективному договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписаний працівником, а також нормами ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не передбачено повноваження відповідача щодо відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності щеплення, адже таке право слідує з положень ч.1 ст.46 КЗпП України та п.416 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Посилання скаржника на те, що постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 є підзаконним актом і має відповідати Законам та Конституції України, а так як вона в частині покладення на роботодавця обов`язку відсторонити від роботи працівника, який не щеплений від COVID-19, суперечить ст.ст. 8,19,43,64 Конституції України, то п.41-6 постанови КМУ №1236 не підлягає застосуванню, є безпідставними, адже вказаний нормативно-правовий акт є чинним, судом у встановленому порядку не скасований та його дію не зупинено, отже його положення підлягають до обов`язкового застосування.

Апеляційні доводи скаржника про те, що суд не застосував норми права, вказані у позові, є необґрунтованими, адже судом надано оцінку всім аргументам позивача, наведеним в обґрунтування заявлених у справі вимог.

Посилання скаржника на те, що карантин з приводу COVID-19 в державі введено протиправно та з порушенням визначеної процедури, апеляційним судом відхиляється, оскільки постанова КМУ про запровадження карантину від 09.12.2020 №1236 на даний момент є чинною та в установленому порядку не скасована, отже її положення підлягають до обов`язкового застосування.

Апеляційні доводи скаржника про те, що іншими рішенням районних судів в Україні аналогічні позовні вимоги були задоволені на правильність вирішення спору в цій справі не впливають, так як вирішення спору судом першої інстанції за інших обставин в справі з іншими сторонами не має значення для апеляційного суду при перегляді рішення у справі з таким самими позовними вимогами та не повинне прийматися до уваги згідно вимог цивільного процесуального законодавства.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Корсунь-Шевченківської районного суду Черкаської області від 24.01.2022 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Корсунь-Шевченківської районного суду Черкаської області від 24.01.2022 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Корсунь-Шевченківської гімназії Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 25.05.2022.

Суддя-доповідач

Судді