ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2022 року

м. Харків

справа № 643/1721/21

провадження № 22ц/818/1244/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року в складі судді Новіченко Н.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надає підприємство.

Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг станом на 01 жовтня 2019 року у відповідачів утворилася заборгованість, яка за період з 01 вересня 2011 року по 30 вересня 2019 року становив 99 876,99 грн.

Зазначив, що розмір трьох відсотків річних - 5250,04 грн, інфляційні втрати - 10 257,28 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду в сумі 99 876,99 грн, три відсотка річних - 5250,04 грн, інфляційні втрати -10 257,28 грн та судовий збір - 2270,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в сумі 37 636, 66 грн, 3% річних - 2 015, 44 грн, інфляційні втрати - 2 448,15 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору в сумі по 138,04 грн з кожного; в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо неї скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у позовних вимогах до неї відмовити у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням строків, безпідставно поновив позивачу строк для подання клопотання про витребування доказів, що свідчить про порушення принципу незалежності та безсторонності. Солідарний обов`язок щодо оплати комунальних послуг виник лише з 01 травня 2019 року з набранням чинності Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Вона не є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем не зазначено, з ким укладено договір про надання житлово-комунальних послуг або на кого відкрито особовий рахунок. У відомості про нарахування та оплату послуг зазначена лише ОСОБА_1 . Така відомість не розшифрована. Акти підключення та відключення будинку не засвідчені належним чином. Судом не вірно частково застосовано строк позовної давності, адже він повинен був застосувати сплив позовної давності за період, який було вказано в позовній заяві, а не робити перерахунок самостійно, враховуючи, що в розрахунку позивача є помилки та належним чином не зазначені періоди заборгованості.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем комунальних послуг, тому з неї та з інших відповідачів солідарно підлягає стягненню заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячої води в межах строку позовної давності та штрафні санкції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Як вбачається з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 утворилася заборгованість, яка за період з 01 вересня 2011 року по 30 вересня 2019 року склала 99 876,99 грн (а. с. 4-5).

З актів № 175/21403 від 09 квітня 2020 року, № 175/21515 від 16 жовтня 2019 року, № 175/20169 від 10 квітня 2019 року, № 175/17940 від 17 жовтня 2018 року, № 175/15964 від 10 квітня 2018 року, № 175/13830 від 14 жовтня 2017 року вбачається, що будинок АДРЕСА_2 підключався та відключався до системи опалення (а. с. 138-143).

У листопаді 2019 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звертався до суду із заявою про видачу судового наказу з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Проте, ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року у видачі судового наказу відмовлено (а. с. 7).

ОСОБА_3 має посвідку на проживання у Російській Федерації від 19 квітня 2019 року, зареєстрована у с. Дивноморському м. Геленджик з 11 червня 2019 року (а. с. 69-88).

Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 не зареєстровано (а. с. 89).

З акту про фактичне проживання особи від 29 квітня 2021 року, складеного сусідами відповідачів вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 (а. с. 108).

Послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання у вказаний будинок здійснює Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Стаття 543 ЦК України передбачає. що в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсягу як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статей 67, 68 ЖК УРСР наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, що проживають спільно з ним, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з договору найму житлового приміщення.

Відповідно до статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості в судовому порядку.

Як вбачається з пункту 5 частини третьої статі 20 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги», абзацу 3 пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Відсутність укладеного договору між сторонами не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки надання послуг з централізованого опалення здійснюється на підставі Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Установивши, що відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, проте, належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг, внаслідок чого за період з 01 вересня 2011 року по 30 вересня 2019 року у них утворилась заборгованість, та, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 02 лютого 2021 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню у межах строку позовної давності, про застосування якого заявили відповідачі, тобто з січня 2018 року по вересень 2019 року.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що вона не має солідарного обов`язку щодо оплати комунальних послуг; що вона не є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; що позивачем не зазначено, з ким укладено договір про надання житлово-комунальних послуг або на кого відкрито особовий рахунок; у відомості про нарахування та оплату послуг зазначена лише ОСОБА_1 , така відомість не розшифрована, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , вона не знята з реєстрації.

Послуги з опалення квартири забезпечують утримання житла в належному стані. Нарахування за послуги з підігріву води здійснювалось, виходячи з кількості зареєстрованих осіб та встановленого тарифу, а не за показаннями лічильників, як вбачається з відомості про нарахування та оплату послуг. Тож ОСОБА_3 в даному випадку є споживачем житлово-комунальних послуг, які надавались їй за зареєстрованим місцем проживання.

Доказів того, що у зазначений період послуги, що надає позивач, нею не споживались, відповідачка не надала. Із заявою про те, що вона не проживає за вказаною адресою, ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» не зверталась.

При цьому, навіть проживання в іншому місці не звільняє відповідачку від обов`язку оплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено її реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а отже вона є користувачем наданих послуг.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17, провадження № 61-22435св18.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 має солідарний з іншими відповідачами обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, її посилання на те, що заборгованість має бути стягнута лише з власника квартири, а не з неї, є необґрунтованими.

Крім того, відомостей про власника квартири на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 не надала.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що акти підключення та відключення будинку не засвідчені належним чином, не можуть бути взяті до уваги, адже відповідачкою не спростовувалось та не заперечувалось, що будинок підключався до системи опалення та послуги з теплопостачання і підігріву води надавались.

Посилання ОСОБА_3 на те, що судом не вірно частково застосовано строк позовної давності, адже він повинен був застосувати сплив позовної давності за період, який вказано в позовній заяві, а не робити перерахунок самостійно, враховуючи, що в розрахунку позивача є помилки та належним чином не зазначені періоди заборгованості, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, встановивши, що позивач звернувся до суду у лютому 2021 року, правильно визначив період, за який позовні вимоги підлягають задоволенню три роки перед зверненням до суду. Підстав для відмови у позові у повному обсязі у зв`язку зі спливом строків позовної давності немає. Наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_3 не спростувала, тому покладення його в основу розрахунку суду першої інстанції є правомірним.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням строків, безпідставно поновив позивачу строк для подання клопотання про витребування доказів, що свідчить про порушення принципу незалежності та безсторонності, не можуть бути взяті до уваги, оскільки порушення строків розгляду справи само по собі не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду. У разі, якщо відповідачка мала сумніви у безсторонності суду першої інстанції, вона не була позбавлена можливості заявити клопотання про відвід судді, проте таким правом не скористалась.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.