ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/414/22 Справа № 183/1109/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона працювала вчителем української мови та літератури в Хащівськиій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, її стаж педагогічної діяльності склав 26 років.

16 жовтня 2014 року, відповідно з планом роботи, затвердженим у встановленому порядку, для проведення відкритого уроку на природі, разом з учнями пішли до лісу в районі с.Хащове Новомосковського району Дніпропетровської області та під час руху дорогою на ученицю впало дерево, спричинивши останній тяжку травму.

У зв`язку з чим, правоохоронними органами було порушено кримінальне провадження та ОСОБА_1 висунуте обвинувачення за ч.2 ст.137 КК України, за неналежне виконання своїх професійних обов`язків, що спричинило тяжкі наслідки.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року у справі №183/712/15 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст.137 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Зазначений вирок суду першої інстанції залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року, яка в свою чергу залишена без змін постановою Верховного Суду України від 19 квітня 2018 року.

Так, позивачка вказувала на те, що вона безпідставно була обвинувачуваною у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, та під час строку перебування її під слідством і судовим розглядом справи у статусі підозрюваної й обвинуваченої, який становить повних 42 місяці (з жовтня 2014 року по квітень 2018 року) вона зазнала глибоких фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, порушення життєвих зв`язків з оточуючими, що в свою чергу призвело до звільнення з посади та порушення ділової репутації, а саме: погіршення стосунків з колегами, батьками учнів, суттєве зниження довіри батьків та учнів.

Таким чином, зазначені обставини негативно вплинули на встановлений протягом десятиліть її спосіб життя, позбавили її можливість продовжувати педагогічну діяльність, негативно позначились на її здоров`ї, самопочутті та матеріальному стані її сім`ї.

У зв`язку з наведеним, посилаючись, зокрема, на приписи ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно яких мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить не менше мінімальної заробітної плати щомісячно за час перебування під слідством і судом, враховуючи мінімальну заробітну плату, яка відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2021 року складає 6 000, 00 грн, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з державного бюджету України, шляхом стягнення з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на її користь 327 000, 00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з державного бюджету України, шляхом стягнення з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на її користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, 165 000, 00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його змінити та збільшити розмір моральної шкоди, стягнувши на її користь 327 000,00 грн.

ГУНП в Дніпропетровській області, відповідно до ст. 360 ЦПК України, подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року кримінальне провадження №0004159 було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. Фабула правопорушення: 16 жовтня 2014 року близько 12.00 год, внаслідок неналежного виконання посадовими особами Хащівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів своїх службових обов`язків, ученицею 6 класу Хащівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів під час проведення уроку з української мови на природі, було отримано тілесні ушкодження (ЖЕО 12711 від 21 жовтня 2014 року). Особа, яку повідомлено про підозру відсутня. Досудове розслідування здійснювалося органами досудового розслідування Новомосковським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області (слідчі: Бут А.О., Хоменко Т.М.; прокурори: Рибалкіна Г.В., Фіялко С.О.), що підтверджується Витягом з кримінального провадження № 0004159 від 22 жовтня 2021 року.

Згідно матеріалів кримінального провадження №0004159, внесеного до ЄРДР 22 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 було повідомлено про підозру 28 січня 2015 року у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.137 КК України за фактом неналежного виконання обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого або несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки.

22 вересня 2016 року за результатами досудового розслідування обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.137 КК України направлено до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

За обвинувальним актом ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що на підставі наказу «Про призначення» відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації №201-К від 10 вересня 2007 року, перебуваючи на посаді вчителя української мови та літератури Хащівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (надалі - Хащівська ЗОШ), на яку відповідно до п.4.6.1 Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України №563 від 01 серпня 2001 року, покладена відповідальність за збереження життя і здоров`я учнів під час навчально-виховного процесу.

15 жовтня 2014 року в приміщенні Хащівської ЗОШ, розташованої за адресою: вул.Калініченка, 1, с.Хащове Новомосковського району Дніпропетровської області, вчитель української мови та літератури ОСОБА_1 звернулася до директора із письмовою заявою, в якій просить дозволу на проведення уроку української мови 16 жовтня 2014 року в 6 класі з виходом за межі школи на природу з метою підготовки до написання твору-опису на основі особистих спостережень у художньому стилі, згідно календарно-тематичного планування.

На підставі вказаної заяви, 15 жовтня 2014 року директор Хащівської ЗОШ Чабан В.В. видав наказ №86 «Про організацію навчально-тематичної екскурсії на природу», яким дозволив ОСОБА_1 16 жовтня 2014 року на п`ятому уроці вихід на природу з учнями для проведення уроку за темою: «Написання твору-опису за власними спостереженнями» у складі семи учнів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

На підставі п.2 зазначеного вище наказу вчителю ОСОБА_1 вказано про необхідність попередити батьків учнів про вихід під час уроку української мови на природу. Також вказаним наказом відповідальність за збереження життя і здоров`я учнів покладено на вчителя ОСОБА_1 .

Проте, в порушення п.2 вказаного наказу ОСОБА_1 не повідомила батьків потерпілої ОСОБА_9 . Більше того, в порушення п. 2.1.1 Інструкції №13 з безпеки для учнів під час навчальних екскурсій, походів, туристично-краєзнавчих заходів, організованого відпочинку в лісі (надалі - Інструкція №13), ОСОБА_1 заздалегідь не попередила та не визначила час повернення, місце у якому батьки повинні зустріти учасників екскурсії.

Крім того, відповідно до п. 2.4.2 Інструкції №13 та п. 2.2.2 Інструкції №5 з безпеки для учнів під час групових поїздок, пішохідних екскурсій, пішохідного та дорожньо-транспортного руху учнів (надалі - Інструкція №5), учасники екскурсії мають право знати мету, район, термін, маршрут руху, категорію, ступінь складності екскурсії та брати участь у виборі і розробці маршруту.

Однак, в порушення вказаних норм, ОСОБА_1 не ознайомила учасників екскурсії з планом та затвердженим маршрутом її проведення, історичними та географічними особливостями території, де мала проходити екскурсія; не провела інформування учасників екскурсії, про фактори ризику в запланованій екскурсії, і про відповідні заходи щодо запобігання травматизму; не вжила заходів, спрямованих на забезпечення безпеки учасників екскурсії, зокрема, щодо зміни маршруту, припинення екскурсії, у зв`язку з виникненням небезпечних природних явищ та з інших обставин, що становлять загрозу безпеці учасників.

Незважаючи на це, 16 жовтня 2014 року о 12 годині 15 хвилин на початку п`ятого за розкладом уроку Хащівської ЗОШ разом з групою у складі семи учнів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 віком 12 років, які в силу свого віку та життєвих навиків не є підготовленими до самозбереження, зокрема, під час падіння дерев, вирушила з учасниками екскурсії з приміщення Хащівської ЗОШ та спрямувала учасників екскурсії у вітряну погоду в напрямку лісу з висотою стволів дерев понад 15 метрів та віком понад 80 років, який відноситься до лісового фонду ДП «Новомосковський лісгосп», де, неналежно виконуючи свої посадові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своєї бездіяльності у вигляді падіння стволів дерев та їх частин, що мають значну вагу та несуть цим небезпеку, хоча повинна була і могла їх передбачити, не вжила достатніх та необхідних заходів безпеки під час екскурсії при виникненні загрози для життя та здоров`я дітей.

Так, 16 жовтня 2014 року близько 12 години 25 хвилин, перебуваючи у лісі, не переконавшись у безпечності маршруту під час проходження учасниками ґрунтовою дорогою на ділянці 7 кварталу 8 виділу 65 гектару ДП «Новомосковський лісгосп» Новомосковського району Дніпропетровської області, на дорогу, якою проходили учасники екскурсії, впали два дерева, при цьому, ОСОБА_1 не змогла забезпечити безпеку всіх учасників екскурсії, фізичного відсторонення від траєкторії падіння дерева, внаслідок чого одне з дерев впало на учасницю екскурсії ученицю 6-го класу Хащівської ЗОШ ОСОБА_11 , чим останній було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді сполученої тупої травми голови, грудної клітини, хребта, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Більше того, згідно п. 2.1.3 Інструкції №13 аптечка першої допомоги протягом екскурсії повинна знаходитись у вчителя, проте, в порушення вказаної норми аптечка першої допомоги була відсутня як під час проходження вищевказаної екскурсії, так і після падіння дерев.

Тобто, ОСОБА_1 , неналежно виконуючи обов`язки щодо охорони життя та здоров`я дітей, не забезпечила дотримання правил безпеки життєдіяльності, Інструкцій з безпеки для учнів під час навчальних екскурсій, пішохідних екскурсій, походів, туристично-краєзнавчих заходів, організованого відпочинку в лісі під час здійснення навчального процесу, що спричинило тяжкі наслідки, які виразилися в отриманні під час навчального процесу ученицею 6 класу Хащівської ЗОШ ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тяжких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.2 ст.137 КК України як неналежне виконання професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року у справі №183/712/15 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст.137 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину.

Зазначений вирок суду першої інстанції залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року, яка в свою чергу залишена без змін постановою Верховного Суду України від 19 квітня 2018 року.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, враховуючи період часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судовим розглядом справи, характер правопорушення, глибину її фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, порушення життєвих зв`язків з оточуючими, що в свою чергу призвело до звільнення з посади та порушення ділової репутації, а саме: погіршення стосунків з колегами, батьками учнів, суттєве зниження довіри батьків та учнів, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено, зокрема, у статях 56, 62 Конституції України та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Положеннями частин першої, другої, сьомої ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За ч.3 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 ч.1 ст.3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені п.1 ч.1 ст.3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами 1 та 2 ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст.3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Згідно п.6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому, встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що розмір моральної шкоди повинен відраховуватись з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, тобто, з 22 жовтня 2014 року, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення заявлених нею позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Частинами 2, 3 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом, як було зазначено вище, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР.

Відповідно до ст.13 вказаного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом, він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2021 року встановлений на рівні 6 000, 00 грн.

Як було установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 було повідомлено про підозру лише 28 січня 2015 року, а тому саме з цього часу визначається розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування, й по день набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто, 15 травня 2017 року, згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області, якою вирок суду першої інстанції залишений без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, враховуючи період часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судовим розглядом справи, який становить повних 27 місяців (з 28 січня 2015 року по 15 травня 2017 року), характер правопорушення, глибину її фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму та порушенням життєвих зв`язків з оточуючими, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 165 000, 00 грн, при цьому, є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не призводить до її збагачення.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи ОСОБА_1 про те, що під час перебування під слідством та судом, внаслідок постійних стресів та переживань, у неї значно погіршився стан здоров`я, оскільки, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені нею захворювання виникли саме внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності, не надала ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції, тоді як, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди, адже відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова