Справа № 309/2438/21
Провадження № 2/309/614/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Піцура Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Губаль Г.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Жарського І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Хуст цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі по тексту АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 418,38 грн. У відповідній позовній заяві банк посилається на укладення кредитного договору з ОСОБА_2 б/н від 26.07.2012. Однак такий договір між нею і банком не укладався і стягнення заборгованості є неправомірним. Зокрема кредитний договір повинен укладатися в письмовій формі, недотримання якої має наслідком недійсність такого договору. Так, 26.07.2012 року ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву б/н. Однак у цій заяві сума ліміту та процентна ставка не зазначена, як і відсутні умови про сплату комісій та інших платежів, чи встановлено відповідальність у виді неустойки. Банк обґрунтовуючи свої вимоги, в тому числі їх розмір і порядок, нарахування, посилається на витяг з Тарифів банк та витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Правил користування платіжною краткою. При цьому матеріали справи не містять доказів, що саме з цими витягом з Тарифів банк та витягом з Умов та правил надання банківських послуг ознайомилася ОСОБА_2 , підписуючи заяву-анкету. Отже відсутні підстави вважати, що кредитор та боржник обумовили у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі відсотків, а також відповідальність у вигляді пені. Такий висновок викладений у постанові ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. У цьому висновку ВП ВС зазначила, що якщо фактично отримані кошти не повернуті, то банк вправі вимагати через суд виконання обов`язку боржником з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 станом на 22.11.2020 року заборгованість за поточним тілом кредиту відсутня. При цьому така складова заборгованості як прострочене тіло кредиту є фактично завуальованими відсотками та різними видами комісії, що аж ніяк не може вважатися наданими позичальнику кредитними коштами. Також банк надав довідку про видані кредитні картки, з якої вбачається, що банк видав кредитну картку позивачці 02.03.2015 року, що на думку позивача свідчить про те, що ОСОБА_2 звернулася про надання банківських послуг відмінними від заяви про надання кредиту. Така картка використовувалася ОСОБА_2 для проведення розрахунків у безготівковому порядку. У наданій банком виписці зазначено, що банк автоматично проводив списання з пенсійної картки ОСОБА_2 для погашення заборгованості за кредитними кратками, що є протиправним. Строк дій кредитної картки не закінчився, погашення нібито існуючої заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору б/н від 26.07.2012 року проводиться банком незаконно у безспірному порядку. Тому вимоги банку викладені у позовній заяві до Хустського районного суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 є незаконною та необґрунтованою. Вказує, що за період з серпня 2018 по картковому рахунку ніяких операцій не проводилося крім нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом. За період з серпня 2018 по жовтень 2020 сума нарахованих та списаних відсотків по картковому рахунку, термін якого закінчився в серпні 2018 року, складає 20 589,18 грн. Ця сума включена банком в суму заборгованості за тілом кредиту, що є фальсифікацією. Також стягувалися суми з поміткою «щомісячний платіж за страховку «Захист на кожен день». Ніякої інформації, що такий платіж передбачений позичальником чи іншим тримачем картки не міститься. Отже ці кошти знімаються безпідставно. Банк збільшуючи кредитний ліміт, значну суму з рахунків списував, як відсотки за користування кредитними коштами, таким чином збільшував заборгованість по тілу кредиту. Також у Тарифах з обслуговування кредитних карток «Універсальна`з 01.04.2015 року базова відсоткова ставка в місяць складає 3,6%, в той же час банк нараховував заборгованість за відсотковою ставкою 4,32%, що є порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів». Також банк, відповідно до п.2 ч.1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг інформацію у письмовій формі про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Якби ці всі права були роз`яснені, то можливо отримувач такої картки і не погодився б з такою позицією банку, так як вони містять дискримінаційний характер для позивача.

У своєму позові позивач просить суд: 1) визнати протиправними та незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» при наданні банківських послуг ОСОБА_2 по кредитному договору б/н від 26.07.2012 року та зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити дії, які порушують права ОСОБА_2 , а саме припинити стягнення коштів з пенсійного рахунку ОСОБА_2 для погашення нібито існуючої заборгованості за кредитним договором б/н від 26.07.2012 року; 2) визнати недійсним кредитний договір б/н від 26.07.2012 року, укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 шляхом підписання заяви б/н від 26.07.2012 року.

У відзиві на позов АТ КБ «ПриватБанк» просить у його задоволенні відмовити. В обґрунтування вказує, що всі посилання боржника щодо незаконності нарахування йому заборгованості повинні розглядатися у рамках справи №309/21/21 про стягнення з нього коштів, і саме в рамках даного провадження боржник вправі захистити свої права та доводити відсутність боргу, зокрема підстав для його нарахування. Щодо недійсності правочину, то не може бути визнаний неукладеним чи недійсним правочин, який особа наступними своїми діями схвалила. ОСОБА_2 тривалий час користувалася кредитними коштами, а тому через схвалення та виконання умов договору такий не може бути визнаний недійсним. Окрім того, позивачем пропущено строк позовної давності, так як кредитний договір підписано 26.07.2012 року. Щодо договірного списання коштів, то боржник має заборгованість за кредитним договором, а відповідні кошти після їх зарахування на рахунок отримувача є його власністю та втратили свій цільовий статус (пенсія), а тому можуть бути списані банком для погашення боргу.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_1 заперечує всі обставини викладені відповідачем у відзиві, та просить позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, що відзив підписано представником ОСОБА_3 , повноваження якого належним чином не підтверджені, оскільки долучено копію, а не оригінал довіреності. Також вказує, що не було надіслано позивачу копій документів долучених до відзиву, що порушує ч.4 ст. 178 ЦПК України. Вважає безпідставним посилання у відзиві на постанову ВП ВС від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, оскільки ОСОБА_2 вже подавала до Хустського районного суду зустрічний позов у межах справи №309/21/21, але судом було відмовлено у прийнятті зустрічного позову. І саме тому ОСОБА_2 змушена була подати новий позов до суду. Також наводить ті ж самі доводи щодо підставності пред`явленого позову, що були зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просила позов задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що у 2021 році з пред`явленого до неї АТ КБ «ПриватБанк» позову у справі №309/21/21 ОСОБА_2 дізналася про нібито укладення нею кредитного договору. Ніякого кредитного договору вона за банком не укладала, у заяві від 26.07.2012 року не містяться відомості про укладення саме кредитного договору, а Тарифи банку та Умови та правил надання банківських послуг ОСОБА_2 не підписувала. Отже письмова форма кредитного договору не дотримана. Крім того в заяві-анкеті текст написаний дуже дрібним шрифтом, який майже неможливо прочитати. Також зазначене в Умовах право банку в односторонньому порядку змінювати ліміт кредитування та списувати кошти з інших банківських рахунків позивача є неправомірними і такі умови є фактично кабальними. Якби ОСОБА_2 були відомі такі умови, то вона б ніколи не підписала договір. Вказує, з моменту підписання заяви б/н до березня 2015 року ніякого руху по рахунку не було, що підтверджується також випискою, що також ставить під сумнів те, що відповідна заява є кредитним договором. Банк неправомірно нараховував відсотки та штрафні санкції ОСОБА_2 , і при цьому перекидав їх на тіло кредиту штучно його збільшуючи. Внаслідок таких дій банку штучно дуже швидко збільшувалася заборгованість, яку банк почав погашати списуючи в односторонньому порядку кошти з пенсійного рахунку позивача, чим позбавляє її засобів для існування.

Представник відповідача Жарський І.Р., який бере участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Вважає, що всі питання щодо розміру заборгованості, правомірності нарахування складових заборгованості мають вирішуватися у справі №309/21/21 за позовом банку про стягнення боргу, а не шляхом пред`явлення окремого позову. Вказує, що ОСОБА_2 користувалася кредитними коштами, поповнювала мобільний рахунок, знімала кошти тощо, а тому твердження представника позивача про відсутність кредитних правовідносин є недоречним. 31.07.2018 року ОСОБА_2 підписала ще одну заяву, чим підтвердилася укладення саме кредитного договору. Окрім того кредитні відносини виникли також на підставі ст. 1069 ЦК України. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 тривалий час користувалася кредитними коштами, погоджуючись на умови банку, то наразі вона не вправі ставити питання про визнання недійсним кредитного договору. Щодо відсутності у виписках з рахунку інформації у період з 26.07.2012 по 02.03.2015 року, то це лише свідчить про відсутність руху коштів по даних рахунках, оскільки у цей період ОСОБА_2 не користувалася кредитними послугами, що жодним чином не впливає на природу кредитних правовідносин. Також звернув увагу на пропуск позивачем позовної давності. Однак просить відмовити у задоволенні позову саме через безпідставність, і лише у разі якщо суд дійде висновку про порушення якихось прав позивача, то відмовити у задоволенні позову через сплив строків позовної давності.

Заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 26.07.2012 ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 26.07.2012, у якій відображено її волевиявлення на отримання банківських послуг. У підписаній ОСОБА_2 заяві також зазначено, що вона ознайомилась і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були наданій їй для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с.41, 42).

В подальшому, 31.07.2018 року ОСОБА_2 підписала ще одну заяву б/н у якій зокрема, вказано, що вона на підставі ст. 634 ЦК України приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування (а.с.43).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» між банком та ОСОБА_2 був підписаний кредитний договір б/н за яким було надано наступні кредитні картки: одна з датою відкриття 02.03.2015 року, термін дії 08/18; друга з датою відкриття 31.07.2018, термін дії 07/22 (а.с.26).

Також з матеріалів справи вбачається, що у провадженні Хустського районного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа №309/21/21 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. І саме подання банком зазначеного позову, зумовило ОСОБА_2 пред`явити даний позов про визнання недійсним кредитного договору, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, що зокрема визнається нею у позовній заяві.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У пунктах 61-65 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц зазначено, що:

«Якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»

Окрім того у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі№ 320/8618/15-ц зроблено висновок про те, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Відтак, на думку суду, пред`являючи вимогу про визнання дій банку неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Нарахування позивачу відсотків, неустойки, комісій є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Таким чином, оскільки банком пред`явлено позов про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, і відповідна справа перебуває на розгляді у суді, то саме у межах вказаної цивільної справи ОСОБА_2 вправі заперечуючи проти позову доводити неправомірність дій банку щодо нарахування їй боргу, відсутність підстав для нарахування боргу чи його складових, і це є предметом доказування у відповідній цивільній справі. Пред`явлення ж таких вимог ОСОБА_2 в окремому провадженні є неналежним способом захисту, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому суд відхиляє посилання представника позивача у відзиві на позов на те, що у вказаній справі №309/21/21 пред`являвся відповідний зустрічний позов, однак ухвалою суду було відмовлено у його прийнятті, оскільки у вказаній вище Постанові Великої Палати Верховного суду чітко вказано, що боржник має захищати свої права саме в цьому провадженні, саме заперечуючи проти позову, а не пред`являючи зустрічний позов.

А отже позовна вимога ОСОБА_2 про визнання протиправними та незаконними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» при наданні банківських послуг ОСОБА_2 по кредитному договору б/н від 26.07.2012 року та зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити дії, які порушують права ОСОБА_2 задоволенню не підлягає у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

З приводу позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним суд зазначає наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як на одну з підстав для визнання кредитного договору недійсним, позивач ОСОБА_2 послалася на недотримання письмової форми укладення кредитного договору.

Однак таке твердження є абсолютно безпідставним, оскільки у даному випадку кредитний договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено у письмовій формі, позаяк заява б/н від 26.07.2012 року підписана особисто ОСОБА_2 , і таке укладення договору відповідає приписам ст. 207 ЦК України.

При цьому недоречним є посилання позивача на постанову ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки у вказані справі ВП ВС лише зазначила про недоведеність, що саме з Умовами та Правилами, а також Тарифами банку у відповідній (доданій до позову) редакції, ознайомився позичальник при укладенні кредитного договору. І саме через ненадання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Однак ні у вказаній постанові ВП ВС, ні в якихось інших постановах ВС, не робилося висновків про недотримання письмової форми кредитного договору з вказаних підстав, зокрема, що підписання позичальником заяви-анкети, без підписання ним Умов, Правил та Тарифів банку має наслідком недотримання письмової форми кредитного договору. Більше того, у зазначені постанові ВП ВС дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Цим самим підтверджуючи, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного у письмовій формі кредитного договору.

Отже твердження позивача про недотримання письмової форми кредитного договору суд відхиляє.

Щодо посилання ОСОБА_2 у позовній заява про недотримання приписів ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» через ненадання їй у письмовій формі інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредитування, то слід зазначити, що ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (тут і надалі в редакції чинній станом на 26.07.2012) передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Отже ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у такому випадку (ненадання інформації) споживач вправі ставити питання про розірвання договору і відшкодування завданих йому збитків (стаття 15) або накладення штрафу (стаття 23), однак не про визнання недійсним кредитного договору. Отже посилання позивача на порушення банком приписів ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не може бути самостійною підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Щодо посилання позивача на дискримінаційний характер умов кредитного договору, то позивачем у позові жодним чином не обґрунтовано які саме умови кредитного договору є дискримінаційними та в чому полягає дискримінаційність таких умов, зокрема, що наслідком таких умов є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відтак вимога про визнання кредитного договору недійсним є безпідставною та необґрунтованою, а тому не може бути задоволена.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafaktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contrafaktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contrafaktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, яка 26 липня 2012 року уклала з банком договір, в подальшому тривалий час користувалася кредитними коштами (що підтверджується виписками з рахунку (а.с.63-76), а згодом пред`являє позов про визнання його недійсним, суперечать її попередній поведінці (укладенню договору, отриманню кредитних коштів та користування ними) і є недобросовісними. Враховуючи встановлені обставини справи, на думку суду це є додатковою підставою для відмови в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Також даючи оцінку доводам позивача у відповідь на відзив про те, що відзив підписано неуповноваженою особою ОСОБА_3 суд вважає такі недоречними. Зокрема, як сам відзив, так і долучені до нього довіреність та свідоцтво адвоката на ім`я ОСОБА_3 (а.с.44-46) подані останнім за допомогою системи «Електронний суд» та підписані кваліфікованим електронним підписом, а тому прирівнюють до оригіналів. Отже повноваження адвоката Жарського І.Р., як представника відповідача, підтверджені належним чином.

З урахуванням наведеного у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі через безпідставність.

Щодо заяви представника відповідача у відзиві на пропуск позивачем строків позовної давності, то оскільки судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 через безпідставність, то суд не надає оцінку обставинам щодо дотримання позивачем строків позовної давності.

Судові витрати у вигляді судового збору за пред`явлення позову слід компенсувати за рахунок держави, позаяк позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Керуючись вимогами ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору за пред`явлення позову компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19 січня 2022 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.