КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №760/4121/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2573/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року (суддя Калініченко О.Б.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 216 714грн 56коп. за кредитним договором від 1 листопада 2010р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг, 1 листопада 2010р. відповідач підписав анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, в якій підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, та отримав кредит у розмірі 200 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, відкрив кредитний рахунок, встановив початковий кредитний ліміт, видав відповідачу кредитну картку та надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 4 січня 2021р. становить 216 714грн 56коп. та складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 184 392грн 14коп. та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 32 322грн 42коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, оскільки банком надана до суду копія анкети-заяви від 1 листопада 2010р., підписана ОСОБА_1 , згідно якої останній погодився, що анкета-заява разом з Пам`яткою, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку,

складають договір про надання банківських послуг. Згідно заяви від 1 листопада 2010р. відповідач з Умовами та правилами, Тарифами банку ознайомлений та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись, більш того, підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку, а відтак ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив надання Банком повної інформації щодо надання банківських послуг.

Позивач стверджує, що суду надана редакція Умов та правил надання банківських послуг з Тарифами, що діяли станом на дату підписання заяви, що підтверджує наданий суду наказ про затвердження Тарифів, а належним доказом укладення договору є анкета-заява, отримання та використання послуги банку.

Позивач зазначає, що суду були надані докази того, що після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, відповідач здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, відповідачем були актуалізовані дані 19 червня 2018року та отримано преміальну картку із встановленим кредитним лімітом 200 000грн, що підтверджує надана суду виписка по рахунку відповідача.

Позивач вважає, що вказані докази не були оцінені судом першої інстанції та не враховані правові висновки, висловлені в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, що виписки по картковому рахунку є належними доказами щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

Позивач посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з випискою з особового рахунку позичальника, та спростував фактичного отримання та використання відповідачем кредитних коштів.

Позивач вважає, що має право на отримання виданих відповідачу кредитних коштів відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, тому місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту у розмірі 184 392,14грн.

Також позивач посилається на безпідставне звільнення відповідача від сплати відсотків, які сторони погодили в тарифах та Умовах та правилах надання банківських послуг.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій просив видати йому платіжну картку кредитка «Універсальна», встановити кредитний ліміт у 10 000грн та погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (с.с.32).

Також у заяві, підписаній відповідачем, зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, та зобов`язався їх виконувати.

19 червня 2018 року ОСОБА_1 подана до ПриватБанку заявка на актуалізацію даних про преміальній картці, згідно якої у зв`язку зі зміною інформації, яка ним зазначена у анкеті клієнта, він просить прийняти до розгляду наступні коректировки: сума кредитного ліміту - 200 000грн, валюта кредиту - гривня (с.с. 33).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 4 січня 2021р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 216 714грн 56коп., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 184392грн 14коп. та за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 32322грн 42коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем всіх істотних умов кредитного договору, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані і в них не визначені конкретні умови договору, а тому суд вважав, що між сторонами не був укладений кредитний договір.

Також суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі відповідачу кредитної картки, відкриття рахунку та надання кредитних коштів, тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів.

Колегія суддів не може повністю погодитися за такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Аналіз вказаних норм свідчить, щоістотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користуванняпозиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви від 1 листопада 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , заявку на актуалізацію даних по преміальній картці від 19 червня 2018 року, підписану ОСОБА_1 , довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки терміном дії з 30 травня 2018 року по травень 2021 року та з 4 жовтня 2017 року по липень 2021 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за період з 4 жовтня 2017 року по 31 січня 2020 року, виписку по рахунку за період з 29 листопада 2010 року по 29 травня 2020 року, розрахунок заборгованості за період з 24 травня 2018 року по 4 січня 2021 року, Тарифи, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, та копію наказу банку № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року щодо затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку.

Однак, ні в анкеті-заяві від 1 листопада 2010 року, ні в заявці на актуалізацію даних по преміальній картці від 19 червня 2018 року, які підписані ОСОБА_1 , не зазначений розмір процентів, які погодили сторони кредитного договору, як плату за користування кредитними коштами.

Надані суду Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 , а також дати їх прийняття.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Також суду не надано доказів, що подаючи заявку на актуалізацію даних по преміальній картці, ОСОБА_1 був ознайомлений з Тарифами, які позивач

застосовував при розрахунку заборгованості з 24 травня 2018 року.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до правовідносин сторін правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Тарифи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Тарифи та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач укладення кредитного договору не оспорював, користувався кредитними коштами, тобто фактично погоджуючись з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, у тому числі і розміром нарахованих відсотків, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у сумі 32 322грн 42коп.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання банком доказів видачі відповідачу кредитної картки, відкриття кредитного рахунку та видачі кредитних коштів, так як суд не надав оцінку довідці про видані ОСОБА_1 кредитні картки та виписці з рахунку, відкритого на ім`я відповідача.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З наданої суду банком виписки по рахунку вбачається, що банк видав відповідачу картку, останній користувався нею та грошовими коштами банку, тому висновок суду про ненадання позивачем доказів отримання відповідачем грошових коштів не відповідає наданим суду доказам.

Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суд повинен був дати оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно наданого позивачем розрахунку відповідач отримав та не повернув 184392грн 14коп.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів повернення банку отриманих грошових коштів.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у стягненні з відповідача отриманих грошових коштів у сумі 184 392грн 14коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне

застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача отриманих та не повернутих коштів неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані позивачем докази, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача неповернутих грошових коштів.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги (85,09%), з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог: за подання позовної заяви у сумі 2 766грн 04коп. та за подання апеляційної скарги у сумі 4 149грн 06коп., а всього 6 915грн 10коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення отриманих грошових коштів скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, суму неповернутих коштів у розмірі 184 392грн 14коп. та судові витрати у сумі 6 915грн 10коп., а всього 191 307грн 24коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк