РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/3357/21

Провадження № 22-ц/4815/570/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.02.2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримала від нього грошові кошти в розмірі 53000 доларів США (що станом на 15.02.2021 року еквівалентно 1475732 грн.00 коп.), про що відповідачем була написана розписка від 12.02.2019 року. Зобов`язання повернути зазначені кошти в обумовлені терміни, а саме до 12.02.2021 року, відповідач не виконала. У зв`язку з чим, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 53000 доларів США.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 12.02.2019 року у розмірі 53000 (п`ятдесят три тисячі) доларів США.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що сторони уклали договір позики, що підтверджується розпискою від 12.02.2019 року. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі заперечує наявність між нею та ОСОБА_1 будь-яких боргових зобов`язань та наголошує, що матеріали справи не підтверджують протилежне. Стверджує, що ніяких розписок чи будь-яких інших документів позивачу ніколи не писала і не видавала, а тому заперечує проти використання судом боргової розписки від 12.02.2019 року, оскільки вона є недостатнім, недостовірним і недопустимим доказом наявності у неї боргових зобов`язань. Також зазначає, що позивач втретє звернувся до суду з однаковими позовними вимогами до неї, покликаючись при цьому на справи №569/3262/19 та 569/5813/19.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, ОСОБА_2 подала доповнення до апеляційної скарги, які не підлягають врахуванню, оскільки подані після закінчення строку на їх подання, який регламентований положеннями ст. 364 ЦПК України.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.02.2019 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 53000 (п`ятдесят три тисячі) доларів США, які зобов`язалася повернути до 12.02.2021 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (а.с. 71).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається, боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У Постанові Великої Палати Верхового Суду від 16 січня 2019 року ( справа № 464/3790/16- ц) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно- правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Необхідність стягнення боргу саме в іноземній валюті ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постановах від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц провадження №І4-134цс18 та від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18.

При цьому, суд не повинен вказувати в резолютивній частині рішення еквівалент в гривнях, оскільки це внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово, що слідує з постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_2 зобов`язання за розпискою від 12.02.2019 року не виконала, грошові кошти не повернула. Доказів виконання свого обов`язку з їх повернення не надала.

Натомість, наявність у позивача боргового документа (розписки) свідчить про невиконання позичальником боргових зобов`язань.

Заперечення відповідача щодо написання нею розписки від 12.02.2019 року є неспроможними, оскільки не підтверджуються жодними доказами. ОСОБА_2 , у ході розгляду судом даної справи, із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи не зверталася. Доказів звернення до правоохоронних органів, з метою підтвердження обставин вчинення відповідачем протиправних карних діянь стосовно неї, не надала. У судовому порядку зазначена боргова розписка недійсною не визнавалася.

Дослідивши боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходився у позивача та був долучений до матеріалів справи, доказів неправомірного володіння ним розпискою відповідач суду не надала й не спростувала факт її написання, а також те, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у розписці, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики від 12.02.2019 року у розмірі 53000 доларів США.

Підстави для залишення даного позову без розгляду, які передбачені ст. 257 ЦПК України, не встановлені.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи і по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.