Справа № 308/8435/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участі секретаря судових засідань Івашко Я.С.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу №308/8435/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення майнової та моральної шкоди,

за участю:

представника позивачів ОСОБА_3

представника відповідача 1 Тулайдан Д.Д.

представника відповідачів 2, 3 Лешанич А.А.

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Буришин Віталій Васильович, звернулись до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення по 22500грн. майнової та по 140000грн. моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що не зважаючи на погашення ОСОБА_1 заборгованості за виконавчим провадженням та повідомленням про це орган державної виконавчої служби останнім, в супереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», не знято відносно останнього дію тимчасового обмеження виїзду за межі України, внаслідок чого позивачі не мали об`єктивної можливості перетнути кордон та поїхати на відпочинок, який заздалегідь оплатили.

Рахівський районний відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у відзиві на позовну заяву від 16.09.2020 проти позову заперечує з огляду на наступне.

Зазначені у позовній заяві обставини, що свідчать про протиправність дій органу державної виконавчої служби та висновки позивачів, ґрунтуються на не встановлених та не доведених фактах оскільки саме ці обставини, неправомірність дій (бездіяльності) посадової особи органу ДВС, є предметом розгляду скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) головного державного виконавця Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Булеца Н.В. у Рахівському районному суді Закарпатської області у справі №2-539/10 (суддя Ємчук В.Е.) поданої у порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 447 ЦПК України.

Підтвердженням цього є подані самими позивачами: копія ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 04.11.2019 про відкриття провадження у справі за скаргою, копія повістки про виклик до суду по справі №2-539/10 на 17.09.2020.

На думку позивачів зміст обставин неналежного виконання службових обов`язків державним виконавцем викладено у листі ГЦОС Державної прикордонної служби №0.184-18828/0/18-19 від 21.11.2019, яке здійснювало перевірку за адвокатським запитом представника позивачів ОСОБА_3 . Однак, такі твердження є хибними оскільки до компетенції Державної прикордонної служби не належить здійснення контролю за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби.

Отже, зазначений лист Державної прикордонної служби не є результатом перевірки діяльності державного виконавця, та у жодному разі не може бути доказом неналежного виконання ним службових обов`язків. Окрім того, інформація, яка відображена у листі ГЦОС Державної прикордонної служби №0.184-18828/0/18-19 від 21.11.2019 є суперечливою та неповною, яка також підлягає з`ясуванню під час розгляду справи у Рахівському районному суд за скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Позивач ОСОБА_1 являється боржником у виконавчому провадженні АСВП № 53328971 у розумінні положень ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» з примусового виконання виконавчого листа Рахівського районного суду Закарпатської області № 2-539 від 19.05.2010 року.

Разом з тим, позивач ОСОБА_2 не є стороною даного чи іншого виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у Рахівському РВ ДВС. Також у матеріалах виконавчого провадження АСВП №53328971 відсутні будь-які документи що підтверджують її право представляти інтереси сторони виконавчого провадження - боржника

У зв`язку з наявною у ОСОБА_1 заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, 23.04.2018, керуючись пунктом 1 частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 4 розділу І Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Прикордонної служби України, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та МВС України від 30.01.2018 № 256/5/65,- державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Копію вказаної постанови за № 13.8- 40/4601 надіслано сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до п. 4 спільного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України №256/5/65 від 30.01.2018, згідно з яким до запровадження взаємодії відповідно до розділів II, IV Порядку обміну документами між державними, приватними виконавцями та Державною прикордонною службою України здійснюється у паперовому вигляді засобами поштового зв`язку постанову від 23.04.2018 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за № 13.8-40/5940 надіслано до ГЦОСІ ДПС України для виконання (пошт. квит. № 679 від 25.05.2018).

На момент прийняття державним виконавцем рішень щодо встановлення тимчасових обмежень відносно боржника даний Порядок є єдиними нормативним правовим актом, яким врегульовано механізм узгодження дій та способи обміну інформацією органів та осіб, які відповідно до закону здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та органів Державної прикордонної служби України у разі застосування щодо осіб заходів тимчасового обмеження у праві виїзду з України або заборони в`їзду в Україну з використанням відповідної бази даних Держприкордонслужби.

Згідно доручення Директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О.В. №1306/20.5.1/32-18 від 01.11.2018, з 29.10.2018 відповідно до Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження запроваджено електронну інформаційну взаємодію з Державою прикордонною службою України в частині отримання інформації про перетинання боржником кордону України та постанов, що стосуються тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Абзацом другим даного листа роз`яснено, що запити на отримання інформації про перетинання боржником кордону України та постанови, що стосуються тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України направляються на виконання до Державної прикордонної служби України виключно через автоматизовану систему виконавчого провадження (АСВП). Направлення зазначених документів в паперовій формі не допускається.

У зв`язку із відсутністю відомостей у виконавчому провадженні про прийняття постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон від 23.04.2018 та відомостей із звернення стягувана про виїзд боржника за кордон, а також наявною заборгованістю по аліментам понад чотири місяці, 15.11.2018 державним виконавцем, керуючись ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, та після реєстрації в Автоматизованій системі виконавчого провадження постанови та супровідного листа, на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби, з використанням кваліфікованого електронного підпису, надіслано до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання (в електронному вигляді).

Постанова від 15.11.2018 в електронному вигляді прийнята та перебувала на виконанні у органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, про що свідчить відповідь ГЦОСІ №0.184- 18828/0/18-19 від 21.11.2019 на запит представника позивачів адвоката Буришина В.В. З метою з`ясування, того ж дня державним виконавцем до ГЦОСІ ДПС України надіслано письмовий запит №14.7-41/14137 про надання інформації щодо прийняття до виконання попередньої постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 від 23.04.2018 р., яку було надіслано для виконання у паперовому вигляді 24.05.2018 р. за №13.8-40/5940. В листі ГЦОСІ Державної прикордонної служби України №0.184-28207/0/18-18 від 30.11.2018, який на даний за результатами розгляду запиту державного виконавця №14.7-41/14137 від 15.11.2018 р., зазначено, що в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України станом на 29.11.2018 виконується постанова №53328971 від 23.04.2018. Цим же запитом державного виконавця також надіслано постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 15.11.2018 р. у паперовому вигляді, яку у подальшому органами Державної прикордонної служби повернуто без виконання листом ГЦОСІ Державної прикордонної служби України №0.154-26206/0/18-18 від 30.11.2018 р.

Як вбачається з відповіді ГЦОСІ Держприкордонслужби України на адвокатський запит Буришин В. 0.184-17797/0/18-19 від 05.11.2019 постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду особи за межі України від 23.04.2018 р. №53328971 була надіслана для виконання державним виконавцем Булеца Н.В. супровідним листом №14741/14137 (правильний номер 14.7-41/14137) від 15.01.2018 р., що не відповідає дійсності, оскільки даним документом у вигляді ЗАПИТу була надіслана у паперовому вигляді інша постанова від 15.11.2018 р. та містився текст у вигляді одного абзацу, що за змістом є запитом про надання інформації, а саме щодо прийняття до виконання постанови від 23.04.2018 р., яка була надіслана для виконання 24.05.2018.

Повторно у паперовому вигляді постанову від 23.04.2018 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон позивачу для виконання до органів держприкордонслужби не направлялося, оскільки така постанова перебувала в опрацюванні будучи надісланою 24.05.2018 за №13.8-40/5940. Таким чином, у цей момент здійснення виконавчого провадження склалася ситуація коли існували два встановлені тимчасові обмеження у праві виїзду за кордон: перше - з 15.11.2018 встановлене тимчасове обмеження у електронному порядку за постановою державного виконавця від 15.11.2018; друге - з 29.11.2018 встановлене тимчасове обмеження за постановою від 23.04.2018, яка надіслана у паперовому вигляді 24.05.2018.

Опрацювання уповноваженими органами Державної прикордонної служби постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду від 23.04.2018, яка була надіслана у паперовому вигляді, після того як вже на той момент існували встановлені обмеження від 15.11.2018, суперечить вимогам п. 4 спільного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України №256/5/65 від 30.01.2018, згідно з яким у паперовому вигляді засобами у поштового зв`язку обмін інформацією щодо встановлення тимчасових обмежень здійснюється до запровадження взаємодії відповідно до розділів II, IV Порядку, тобто до запровадження електронного обміну інформацією.

До встановлення державним виконавцем Булеца Н.В. у виконавчому провадження №53328971 обставин про повне погашення заборгованості по аліментам боржником, на підставі листа ГЦОСІ ДПС України за №0.1984-1498/0/18-19 від 23.01.2019 р. та згідно з реєстром прийому-передачі документів від 13.02.2019 р. (порядковий номер у реєстрі 120) постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України №53328971 (від 23.04.2018 р.) повернуто без виконання.

23.05.2019 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшла заява стягувана у виконавчому провадженні, щодо отримання заборгованості по аліментам в сумі 24 312,06 грн. та штрафу в сумі 5409,74 грн.

27.05.2019 у зв`язку із заявою стягувача про погашення заборгованості по аліментам боржником, державним виконавцем винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України та шляхом використанням кваліфікованого електронного підпису надіслано до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання. Також державним виконавцем винесено постанову про скасування заходів примусового виконання, якою вилучено запис щодо боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників відповідно до частини 7 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження». У паперовому вигляді постанова про скасування обмеження у праві виїзду за межі України до ГСОСІ ДПС державним виконавцем не надсилалася у зв`язку із тим, що за хронологією викладених вище подій та обставин, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 23.04.2018 р. була повернута Державної прикордонною службою до відділу без виконання. Таким чином, при прийнятті рішення про скасування заходів примусового виконання відносного боржника та інших дій пов`язаних із припиненням дії таких заходів, зокрема тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, державний виконавець керувалася останньою наявною у виконавчому провадженні інформацію щодо виконання постанови від 23.04.2018, а саме, що вона повернута без виконання на підставі листа ГЦОСІ ДПС України за №0.1984-1498/0/18-19 від 23.01.2019 р.

10.10.2019 у зв`язку із зверненням позивача ОСОБА_1 до державного виконавця стало відомо, що постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України №53328971 від 23.04.2018 виконується ГЦОСІ ДПС України та за цією постановою ОСОБА_1 продовжує перебувати на обліку осіб, яким встановлено заборону виїзд за кордон. У зв`язку із цим 10.10.2019 державним виконавцем, керуючись ч.9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України (на основі постанови державного виконавця без затвердження) та за № 14.7-42/13299 надіслано до ГЦОСІ ДПС України у паперовому вигляді.

Згідно з листом ГЦОСІ ДПС України 30.184-16964/0/18-19 від 18.10.2019 встановлено, що позивача ОСОБА_1 вилучено з бази даних осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон. Таким чином, державним виконавцем Булеца Н.В. свої обов`язки виконано у строгій відповідності до Закону, жодних порушень нею не вчинено, а тому відсутні будь які підстави для стягнення на користь позивачів матеріальної шкоди (матеріальних збитків). Більше того, є недоведеним факт неправомірності та протиправності дій державного виконавця, що є беззаперечною підставою відмови у позові.

Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, то вважає такі вимоги безпідставними, враховуючи відсутність вини, що виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

У зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив представник позивачів адвокат Буришин В.В. не погоджується з доводами Рахівського районного відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), викладеними у відзиві на позовну заяву від 16.09.2020 з огляду на наступне.

Протиправність дій посадової особи Органу державної виконавчої служби розглядається Рахівським районним судом Закарпатської області за скаргою позивача ОСОБА_1 як учасником виконавчого провадження у порядку ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України (справа №2-539/10).

Одразу після набрання рішенням суду законної сили даний документ буде подано до суду як доказ протиправності або правомірності дій Органу державної виконавчої служби.

Отримати доказ протиправності дій Органу державної виконавчої служби Манілець В.В. не має можливості, оскільки як сторона виконавчого провадження відповідно до статей 19, 74 Закону України «Про виконавче провадження», може довести таку протиправність тільки у порядку визначеному Розділом VII під назвою «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Доводи Органу державної виконавчої служби про те, що позивач ОСОБА_2 не має права на звернення до суду з вимогою про відшкодування шкоди, оскільки не є стороною виконавчого провадження, спростовуються наступним.

Відповідно до обставин справи, що не заперечуються Органом державної виконавчої служби, ОСОБА_2 в своїх та інтересах свого чоловіка за їхні спільні кошти уклала 17 вересня 2019 року з турагентством фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 договір про надання туристичних послуг №983818 для туристичної поїздки та відпочинку до країни Єгипет, курорту Хургада, готель Golden Five Paradise 5*, перельотом по маршруту Львів-Хургада-Львів з 10 жовтня 2019 року по 17 жовтня 2019 року з вартістю туристичного обслуговування на суму 55 000, 00 грн.

17 вересня 2019 року ОСОБА_2 сімейними коштами оплатила вартість туристичних послуг (туристичного продукту) згідно Договору на суму 55 000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч) грн.

09 жовтня 2018 року ОСОБА_2 безповоротно втратила можливість скористатись замовленим та сплаченим сімейним відпочинком в Єгипті згідно туристичного продукту через недопуск її чоловіка ОСОБА_1 , який також виступав співзамовником туристичних послуг, на пункті пропуску через державний кордон України - аеропорт «Львів». Причиною «недопуску» чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 стала наявність діючого тимчасового обмеження стосовно нього у праві виїзду за межі України згідно з постановою Органу державної виконавчої служби від 23 квітня 2018 року.

Причинно наслідковий зв`язок між діями Органу державної виконавчої служби та спричиненою шкодою підтверджується поданими у додатках до позову позивачами письмовими доказами. Зокрема, згідно рішення начальника 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Львіваеропорт» Львівського прикордонного загону старшим лейтенантом Ларисою Рибак від 09 жовтня 2018 року підставою для відмови позивачу ОСОБА_1 в перетинанні державного і кордону України стала існуюча згідно постанови Органу державної виконавчої служби від 23 квітня 2018 року дія тимчасового обмеження у праві виїзд за межі України у виконавчому провадженні №53328971. Інших причин відмови у рішенні не вказано.

Відповідач, Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, у відзиві на позовну заяву від 23.09.2020 проти позову заперечує, посилаючись на відсутність правових зв`язків Головного управління Казначейства з позивачами, а відтак і неможливість спричинення їм шкоди. Формулювання прохальної частини позовної заяви щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди шляхом списання з єдиного рахунку Головного управління Казначейства є неправильним, незаконним, безпідставним та таким, що змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Спірні правовідносини виникли виключно між Позивачами та Відповідачем 1 - Рахівським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а тому Головне управління Казначейства не є належним відповідачем по вказаній справі.

У відповіді на відзив позивачі відхиляють обґрунтованість заперечень Головного управління Казначейства з огляду на наступне.

Правозастосування у питаннях визначення органу уповноваженого на забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно положень Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого Постановою КМУ №845 від 03.08,2011 року (надалі іменується як Порядок) дещо різниться від роз`яснень Верховного Суду України та реформованого Верховного Суду вказаних у позовній заяві, які наводять дещо розширене коло суб`єктів відповідальних за безспірне списання коштів з державного бюджету, а саме вказують на Казначейство та його відповідні територіальні органи.

Протиправність дій Органу державної виконавчої служби наразі доводиться у справі №2-539 Рахівського районного суду Закарпатської області за скаргою ОСОБА_1 , як сторони виконавчого провадження, на дії Органу державної виконавчої служби. За результатами даного судового розгляду питання винуватості Органу державної виконавчої служби буде вирішено.

Висновки Головного управління Казначейства про передчасність спору не відповідаю фактичним обставинам справи, адже право на звернення до суду виникає з моменту настання факту втручання у справі заявника незалежно від того, чи встановлено особу та вину заподіювана шкоди.

Сторонами договору про надання туристичних послуг згідно матеріалів справи виступають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як замовники послуг та турагентом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 . Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 є підписантом даного договору в інтересах обох позивачів як подружжя у порядку положень частини 3 статті 63 Сімейного кодексу України.

Предметом договору був саме сімейний відпочинок подружжя позивачів. Так само, умови договору поширювались на обох позивачів одночасно, адже така правова природа цього договору. Тому висновки Головного управління казначейства про відсутність договірних відносин між туроператором та ОСОБА_1 не є обґрунтованими.

Головне управління Казначейства не є заподіювачем шкоди, однак в силу нормативного регулювання Казначейство є єдиним відповідальним суб`єктом за здійснення безспірного списання коштів державного бюджету у випадку прийняття судового рішення про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Законом не передбачено необхідності доведення існування порушень в діях органів Казначейства для того, щоб домогтися безспірного списання коштів з державного бюджету за дії іншого органу державної влади, який є безпосереднім заподіювачем шкоди.

Залучений ухвалою суду від 19.10.2020 співвідповідач Державна казначейська служба України відзив на позов не подав.

Ухвалою суду від 28.08.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення майнової та моральної шкоди. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.10.2020 задоволено клопотання адвоката Буришина Віталія Васильовича, який представляє інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про залучення співвідповідача. Залучено до участі в справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (, 01601, м.Київ, вул. Бастіонна,6).

Ухвалою суду від 17.11.2020 задоволено клопотання адвоката Буришина Віталія Васильовича, який представляє інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №2-539/10 за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою суду від 08.10.2021 поновлено провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди.

Ухвалою суду від 28.12.2021 відкладено підготовче судове засідання у справі. Задоволено клопотання Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зміну найменування. Змін ено назву відповідача «Рахівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції» на «Рахівський відділ державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ)».

Ухвалою суду від 14.03.2022 у задоволенні клопотання відповідача - Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про зупинення провадження у справі відмовлено.

Заяву представника позивачів про зміну предмета позову прийнято до розгляду.

Закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 11.05.2022 представником відповідача 1, Рахівським відділом державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), подано клопотання про витребування доказів, у задоволенні якого судом відмовлено шляхом постановлення ухвали суду без виходу до нарадчої кімнати.

19 травня 2022 року представником позивачів, адвокатом Буришин В.В. подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній просить стягнути на користь позивачів по 27500грн. майнової шкоди та по 140000грн. моральної шкоди.

В обґрунтування заяви зазначає, що при розрахунку позовних вимог щодо відшкодування збитків було розділено збитки в розмірі 55 000,00 грн. на дві рівні частини по 22 500,00 грн. збитків на кожного. При правильному розрахунку 55 000,00 грн. розмір збитків кожного з обох позивачів в дійсності складає по 27 500,00 грн. на кожного, тобто було допущено математичну помилку у розрахунках. Розрахунок сум судового збору від вимог про відшкодування збитків у розмірі 22 500,00 грн. при поданні позову складав 840,80 грн., що фактично було нижньою межею необхідного розміру судового збору визначеного законом.

Представники відповідачів заперечували проти задоволення вказаної заяви.

Суд, дослідивши матеріали поданої заяви про уточнення позовних вимог, констатує, що у позовній заяві позивачами зазначена ціна позову 335000грн., що становить: 55000грн. (по 27500грн.) матеріальні збитки (вартість путівки), та 280000грн. (по 140000грн.) моральної шкоди. Тобто, уточнення позовних вимог не призвело до збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, що у справах, які розглядаються в порядку загального позовного провадження, можливе до закінчення підготовчого провадження, у зв`язку з чим позовні вимоги слід розглядати з урахуванням даної заяви.

Представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити у повному обсязі.

Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позову з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача 1 зазначає про неналежність доказу, квитанції до прибуткового ордеру, як на підтвердження сплати вартості путівки позивачами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 лютого 2017 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Федірцан В.І. відкрито виконавче провадження №53328971 з примусового виконання виконавчого листа Рахівського районного суду Закарпатської області № 2-539 від 19.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 -15.03.2006 р. н. по 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.03.2010 року до досягнення сином повноліття (том І, а.с.24).

Постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 23.04.2018 головний державний виконавець Булеца Н.В., у зв`язку з невиконанням боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за рішенням суду щодо стягнення аліментів, наявністю станом на 01.04.2018 заборгованості у сумі 25302,50грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, громадянину ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення суми заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (том І, а.с.25).

Постановою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон від 27.05.2019, у зв`язку з погашенням заборгованості станом на 27.05.2019, скасовано ОСОБА_1 встановлене 15.11.2018 головним державним виконавцем Рахівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Булеца Н.В. тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (том І, а.с.26).

17 вересня 2019 року між ФОП ОСОБА_4 в особі директора ОСОБА_4 , що бронює туристичний продукт за посередництвом ПрАТ ТК «АйТі-Тур» та діє від імені та за дорученням Туроператора товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП!» та громадянкою ОСОБА_7 , яка діє за усним дорученням від імені інших туристів ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ), укладено договір відповідно до якого туроператор через турагента зобов`язався відповідно до заявки туриста на бронювання (листа бронювання) забезпечити надання комплексу туристичних послуг, а турист у свою чергу на умовах даного договору прийняти та оплатити їх

Згідно листа бронювання від 17.09.2019 ОСОБА_7 замовила тур до країни Єгипет, курорт Хургада з 10.10.2019 по 17.10.2019. Маршрут: Львів-Хургада-Львів. Вид та категорія транспортного засобу - Літак. (том І, а.с.38-47).

За замовлені туристичні послуги ОСОБА_7 оплатила ФОП ОСОБА_4 суму 55000грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17.09.2019 (том І, а.с.47).

09 жовтня 2019 року начальником 2-го відділення інспекторів прикордонної служби «Львів-аеропорт» Львівського прикордонного загону старшим лейтенантом Ларисою РИБАК прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України рішення Рахівського РВ ДВС у Закарпатській області від 23.04.2018 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Постановою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон від 10.10.2019, у зв`язку з погашенням заборгованості станом на 10.10.2019, скасовано ОСОБА_1 встановлене 23.04.2018 головним державним виконавцем Рахівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Булеца Н.В. тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (том І, а.с.27).

Таким чином, на думку позивачів, саме не вжиття державним виконавцем Рахівського РВ ДВС заходів з невідкладного (своєчасного) вилучення з баз даних ДПС України інформації про скасування тимчасового обмеження щодо боржника ОСОБА_1 встановленого з 23.04.18 року призвело до неможливості перетину останнім кордону України.

Дії посадової особи органу державної виконавчої служби були предметом судового розгляду за скаргою ОСОБА_1 як учасником виконавчого провадження у порядку ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України (справа №2-539/10).

Так ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Рахівського РВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Булеци Н. В.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу головного державного виконавця Рахівського РВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Булеци Н. В. залишено без задоволення, а ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2022 року ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року залишено без змін.

Верховний Суд у своїй постанові зокрема вказав, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що державний виконавець Булеца Н. В. в межах виконавчого провадження № 53328971 винесла дві постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі: від 23 квітня 2018 року та 15 листопада 2018 року, які внесені до бази даних Державної прикордонної служби України, а після погашення боржником ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі і відсутності заборгованості станом на 27 травня 2019 року, головним державним виконавцем Булеца Н. В. винесено постанову від 27 травня 2019 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, яке нею було встановлено постановою від 15 листопада 2018 року, натомість тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 , яке встановлене постановою від 23 квітня 2018 року, залишилось не вилученим з баз даних Державної прикордонної служби України, та продовжувало існувати до винесення державним виконавцем постанови від 10 жовтня 2019 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, а отже державним виконавцем Булеца Н. В. допущено неправомірну бездіяльність щодо невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження боржника, встановленого 23 квітня 2018 року, внаслідок чого останній був позбавлений можливості виїзду з України, чим порушено його законні права.

Відповідно до пункту 6.3 договору від 17 вересня 2019 року у випадку невиїзду Туриста внаслідок неправильного оформлення паспорта та інших необхідних для виїзду за кордон документів, надання недостовірної інформації стосовно паспортних та інших даних Туриста, всі фінансові витрати по поїздці (ануляції) несе Турист.

Відповідно до пункту 6.5. Договору у випадку невикористання Туристом послуг, з будь-яких причин, Туроператор/Турагент не несе відповідальності Туриста та не здійснює компенсації за неотримані послуги замовлених за такі дії.

Згідно частини 12 статті 20 Закону України «Про туризм» №324/95-ВР від 15.09.1995 року, туроператор не несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, у випадку, якщо невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь.

Відтак, позивачі не отримали замовлених ними згідно Договором Туристичних послуг, у зв`язку з чим просять суд стягнути збитки на суму еквівалентну вартості сплачених та неотриманих туристичних послуг - 55 000, 00 грн., по 27500грн. кожен.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного Кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) .

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.9, 5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Разом з тим основним предметом доказування та, відповідно предметом доказування у цій справі, є дії державного виконавця Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст.11 ЦК України).

Ухвалою Рахівського районного суду від 08 грудня 2020 року у справі №2-539/10, яка набрала законної сили 07 вересня 2021 року, встановлено, що державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Булеца Н. В. допущено неправомірну бездіяльність щодо невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження відносно боржника ОСОБА_1 , встановленого 23 квітня 2018 року, внаслідок чого останній був позбавлений можливості виїзду з України.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що судовим рішенням ухвалою Рахівського районного суду від 08 грудня 2020 року у справі №2-539/10, встановлено неправомірну бездіяльність виконавця Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Булеца Н. В., то вказані обставини не потребують доказуванню в даній справі.

Отже, суд дійшов висновку, що бездіяльність державного виконавця Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Булеци Н.В. щодо невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження відносно боржника ОСОБА_1 , встановленого 23 квітня 2018 року, унеможливило його виїзд з України та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням матеріальних збитків у позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За наведених обставин вимога позивача ОСОБА_1 про стягнення з бюджету України 27500грн. збитків, що становить еквівалент вартості сплачених та неотриманих туристичних послуг, підлягає до задоволення.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги в частині моральної шкоди позивачі обґрунтовують тим, що довго планували період відпочинку підлаштовуючи можливість його здійснення. Зокрема, позивачі тривалий час здійснювали пошук та вибір оператора туристичних послуг для можливості такої поїздки.

Позивачі проживаючи разом у зареєстрованому шлюбі з 2011 року планували вагітність на народження дитини у 2020 році, тому обидва розуміли, що такий курортний відпочинок за кордоном може бути для них єдино можливим на найближчі шість-сім років.

Відповідачі порушили принцип належного урядування, в результаті чого їм заподіяно моральну шкоду.

У даному випадку, на думку позивачів, самостійно існують ще два факти заподіяння моральної їм шкоди у вигляді- це факт втрати права на майно та факту обмеження позивачів у реалізації правомірних очікувань спільно безперешкодно перетнути державний кордон України.

У підтвердження розумності заявленого розміру відшкодування як елементу справедливої сатисфакції позивачі виходять з попередньої практики ЄСПЛ з розміру відшкодування моральної шкоди у справі «Графов проти України» заява №4809/10 рішення від 18 грудня 2018 року, де предметом спору був факт порушення Урядом України права заявника громадянина України на майно у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції через помилку державного виконавця (у даному випадку предмет спору та суб`єктний склад учасників є аналогічними). Окрім, того справа стосується тієї ж держави (Україна) та по часовим межах дані рішення є найбільш наближеною до моменту подання даного позову.

Враховуючи, що позивачі 09 жовтня 2020 року позбулись права на майно у розмірі 55000,00грн, то розмір шкоди у еквіваленті до Євро складав : 55000,00 грн. (вартість майна) / 27,14 = 2026,52 Євро.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди за факт втрати права на майно без додаткових чинників (індивідуальних наслідків негативного впливу на позивачів) вважатиметься розумним у сукупному розмірі 4500 Євро, тобто по 2250 євро на кожного з позивачів, що станом на 22 серпня 2020 року еквівалентно (2250 Євро х 32,55) 73 237,50 грн.

Позивачі змушені були звертатись до правоохоронного органу з приводу незаконних дій відповідачів, на що витрали значний час. Необхідність знову й знову публічно пригадувати та повторювати обставини справи викликають відчуття спустошеності, стресу, відчаю та гніву.

Наслідки суб`єктивного впливу на себе позивачі оцінюють у розмірі близько 67 тисяч гривень на кожного як розміру співмірному до розміру шкоди визначеного ними лише за сам факт вчинення порушення проти них.

Враховуючи сукупно обставини, а саме: 1 - факти порушення відповідачами принципу належного урядування, права позивачів на майно та права на реалізацію ними правомірних очікувань; 1 - існування негативного впливу на позивачів, зокрема зміст, види, характер, спосіб, тривалість та психологічні наслідки такого впливу на них; 2 - розмір оподаткування, позивачі просять стягнути у відшкодування за заподіяння моральної шкоди по 140 000,00 (сто сорок тисяч) грн., в тому числі податок з доходів фізичних осіб 25 200,00 грн. на кожного з них.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд відповідно до роз`яснень, викладених у вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України, має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст. 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2201), «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права являється адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній в постанові №641/7804/15-ц від 21 жовтня 2019 року.

Судом встановлено, що у зв`язку із діянням (неправомірною бездіяльністю) головного державного виконавця Рахівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Булеци Н.В. позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, в тому числі душевних, психічних, через невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження, встановленого 23 квітня 2018 року, що унеможливило його виїзд з України на відпочинок із дружиною, що у свою чергу вимушено створило пригнічений стан, викликало душевні страждання, необхідність доводити своє право на отримання компенсації за рішенням суду, нести матеріальні затрати на захист та поновлення його прав.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 у зв`язку бездіяльністю державного виконавця, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, 5 000,00 гривень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_9 .

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі №640/3837/17; від 04.07.2018р року в справі № 638/14260/16 у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а шкода, в тому числі моральна, яка спричинена потерпілій особі - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Оскільки дії головного державного виконавця Рахівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Булеци Н.В., які визнано неправомірними, стосувались невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження відносно боржника ОСОБА_1 , встановленого 23 квітня 2018 року, внаслідок чого останній був позбавлений можливості виїзду з України та ніяким чином не перешкодили ОСОБА_2 скористатись туристичними послугами, суд дійшов висновку про безпідставність вимог останньої, у зв`язку з чим у задоволенні позову ОСОБА_2 до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення 27500грн. майнової та 140000грн. моральної шкоди слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, тому на підставі ст. 141 ЦПК України на його користь підлягає стягненню 915,87 (840,80грн.+75,07грн.) судового збору.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, понесені неї судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4, 12 , 19, 81, 255, 256, 260, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму 27500грн . збитків та 5000грн. у відшкодування моральної шкоди, а також 915,87грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовити, судові витрати в цій частині покласти на позивача ОСОБА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення майнової та моральної шкоди відмовити, судові витрати покласти на позивача ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач 1: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Позивач 2: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Відповідач 1: Рахівський відділ державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), адреса: 90600, Закарпатська область, м. Рахів, вул. Шевченка, 43, .

Відповідач 2: Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, адреса: 88000, м. Ужгород, вул. П. Мирного, 2а,

Відповідач 3: Державна казначейська служба України, адреса: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6, .

Повне рішення складено 25.05.2022.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник