Номер провадження: 22-ц/813/3864/22
Справа № 523/728/17
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтований тим, що з 25 лютого 2012 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. Рішенням суду від 12 липня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний. У період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, у вересні 2012 року сторони придбали автомобіль марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 . У травні 2016 року позивач дізналась, що відповідач без її згоди продав зазначений автомобіль у 2013 році, та отримані від його продажу кошти відповідач використав на свої приватні потреби, хоча відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України ці кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивач зазначила, що під час спільного проживання для забезпечення народження дитини сторони позичили у матері позивача грошові кошти в розмірі 8000,00 Євро, які відповідач безпосередньо отримав 19.02.2012 року, про що написав відповідну розписку. Отже, внаслідок укладання договору позики у подружжя виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та у разі поділу спільного майна подружжя ці боргові зобов`язання на суму 8000 Євро також підлягають поділу. Проте, відповідач позичені кошти на потреби сім`ї не використав та після розлучення відмовився їх повертати.

За таких обставин позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 2/3 частин транспортного засобу в розмірі 6000,00 Євро, та 100% боргових зобов`язань, тобто 8000,00 Євро. При цьому позивач просила відступити від рівності часток подружжя у спільному майні, у зв`язку з перебуванням на її утриманні дитини, а також через те, що відповідач розпоряджався грошовими коштами від продажу автомобіля та позиченими грошовими коштами самостійно.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 , в розмірі 77405 гривень 14 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року в частині відмови у задоволених позовних вимогах та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов частково, стягуючи в порядку поділу спільного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 , в розмірі 77 405 гривень 14 копійок, відмовляючи у вимогах про стягнення боргових зобов`язань за розпискою у розмірі 8 000 євро, суд першої інстанції виходив з того, що:

- придбаний та зареєстрований 20.09.2012 року на ім`я ОСОБА_2 транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та належить їм в рівних частках;

- не надано жодного належного та допустимого доказу для застосування підстав відступу від рівності часток, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України;

- оскільки спірний автомобіль проданий відповідачем після припинення сторонами сумісного проживання і фактичного ведення спільного господарства, судом врахована середня ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, яка визначена в експертному висновку, справедливість і достовірність якого не спростована;

- належних та допустимих доказів про те, що у подружжя ОСОБА_4 виникли боргові зобов`язання, які слід враховувати під час поділу спільного майна подружжя, позивачем суду не надано.

Судом встановлено, що:

-25.02.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений шлюб;

-30.08.2012 року у подружжя народився син, - ОСОБА_4 , який на теперішній час проживає разом з позивачкою;

- 19.09.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 написані розписки про отримання 8 000 євро, які належать ОСОБА_5 . При цьому у розписці, яка написана ОСОБА_1 зазначено про зобов`язання повернути гроші протягом 5 (п`яти) років;

- 20.09.2012 року на ім`я ОСОБА_2 , був зареєстрований автомобіль марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 ;

- 08.08.2014 року автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 був проданий, внаслідок чого перереєстрований згідно довідки-рахунку №ВІА377300 на гр. ОСОБА_6 , сума оцінки ТЗ склала - 90 000 грн. Даних про те, що автомобіль був проданий за згодою позивачки матеріали справи не містять, та такі не надані з боку відповідача;

- рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.03.2015 року (справа №465/6606/14-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , були стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, починаючи з 13.10.2014 року. При цьому звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів ОСОБА_1 вказувала, що фактично проживає з дитиною з квітня 2014 року, коли були фактично припинені відносини з ОСОБА_4 ;

- рішенням Шевченківського районного суду м. Львову від 12.07.2016 року (справа №466/4335/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано;

- згідно з висновком експерта №266 від 30.09.2020 року, складеного у Вінницькому НДЕКЦ на замовлення представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_7 (т.3 а. с. 151), згідно з яким середня ринкова вартість автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 , станом на 08.08.2014 року, тобто на час його відчуження, складала 154 810,28 грн.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Встановивши, що автомобіль Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 був придбаний під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечувалося і не спростовано відповідачем, суд першої інстанції набув правильного висновку, що даний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, встановивши, що даний автомобіль був проданий відповідачем після припинення сумісного проживання з позивачкою та без отримання від неї згоди на продаж автомобіля, який на час розгляду справи відсутній у наявності, врахувавши, що відповідач не надав доказів про фактичну виплату позивачці грошових коштів від продажу автомобіля у розмірі належної їй частки у праві власності на автомобіль, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суд першої інстанції з урахуванням встановлених у справі обставин обгрунтовано виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу для відступу від рівності часток подружжя у майні, на яке поширюється правовий режим права спільної сумісної власності з підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України.

При цьому суд першої інстанції вірно вказав, що сам по собі факт, що після припинення шлюбних відносин і подальшого розірвання шлюбу, дитина залишилася проживати з позивачкою, яка скористалася правом звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, є законодавчо врегульованим механізмом для визначення мінімального обсягу такої допомоги з боку батька, з яким не проживає дитина про те не може вважатися безумовним ухиленням батька від виховання дитини.

Будь-яких доказів про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а також доказів, що розмір аліментів, який позивач одержує на дитину недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, позивачем до суду першої інстанції не надано.

Та обставина, що вже після припинення сторонами сумісного проживання і ведення спільного господарства, автомобіль залишився у відповідача і в подальшому був ним відчужений без отримання згоди позивачки в даному випадку виходячи з хронології подій, встановлених судом, є підставою для врахування продажу автомобіля при поділі майна подружжя, а не для відступу від рівності часток.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача в порядку поділу майна подружжя, боргове зобов`язання за договором позики за розпискою від 19.09.2012 року, згідно з якою мати позивача позичила сім`ї своєї дочки 8 000 євро.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з наведених у позовній заяві обгрунтувань, позивач стверджувала, що запозичені в її матері грошові кошти у розмірі 8 000 євро, про що було складено розписки кожною із сторін було фактично привласнено відповідачем, який витратив ці гроші не враховуючи потреб та інтересів сім`ї. При цьому позивач не пов`язувала позику коштів в її матері - 8 000 євро на придбання автомобіля «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 , який є предметом поділу у цій же справі.

Стверджуючи, що дані грошові кошти були привласнені відповідачем і не витрачені ним в інтересах сім`ї і не повернені відповідачем матері позивача, ОСОБА_1 просила в порядку поділу майна дані грошові зобов`язання - 8 000 євро стягнути у повному розмірі на свою користь.

Як вже зазначалося, відмовляючи в цій частині вимог, суд першої інстанції не прийняв до уваги розписки, копії яких долучені до справи, як докази, що підтверджують виникнення у подружжя ОСОБА_4 боргового зобов`язання за позикою перед ОСОБА_5 .

Зокрема суд звернув увагу, що:

- розписка написана ОСОБА_4 лише констатує факт отримання грошових коштів, проте не визначає, хто є позикодавцем, ОСОБА_8 або ОСОБА_5 . Розпискою не передбачено прийняття ОСОБА_4 обов`язку на повернення грошових коштів, як обов`язкова умова на виникнення зобов`язань за договором позики;

- розписка, написана ОСОБА_1 не містить відомостей, що нею отримувались грошові кошти у ОСОБА_5 , а лише має посилання на належність грошових коштів останній і, крім того, ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 , а відтак є заінтересованою особою в розгляді справи на користь своєї доньки.

Також суд не взяв до уваги допитаних в судовому засіданні в якості свідків:

- ОСОБА_5 , яка вказувала, що передана сума грошових коштів була надана для покращення життя дочки і зятя, а оскільки вони перестали спільно проживати, то вважає, що вони повинні бути повернути кошти, разом з тим з позовними вимогами до суду про стягнення грошових коштів не зверталась;

- ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 .

Крім того, за встановленими судом обставинами 19.09.2012 року ОСОБА_1 перебувала в м. Києві, ОСОБА_4 отримав грошові кошти в м. Винниці, а ОСОБА_5 знаходилась у м. Львові. Дана обставина була визнана сторонами та вказує на безпідставність посилання ОСОБА_1 в розписці від 19.09.2012 року про отримання нею грошових коштів.

Отже, належних та допустимих доказів про те, що у подружжя ОСОБА_4 виникли боргові зобов`язання, які слід враховувати під час поділу спільного майна подружжя, позивачем суду не надано, відтак такі вимоги, на думку першої інстанції, є безпідставними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Проте повністю погодитися з такими висновками та обґрунтуваннями суду першої інстанції, апеляційний суд не може.

Зі змісту доданої до справи розписки, написаною і підписаною ОСОБА_1 від 19.09.2012 року вбачається, що остання отримала 8 000 євро, які належать ОСОБА_5 і разом з чоловіком ОСОБА_4 прийняла зобов`язання повернути гроші протягом 5 років.

Також до справи додана копія розписки, написаної від імені ОСОБА_2 , датованої 19.09.2012 року, згідно з якою ОСОБА_4 зазначив про отримання від ОСОБА_8 в присутності ОСОБА_9 належних ОСОБА_5 8 000 євро.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної суми або речей.

Дійсно в матеріалах справи містяться дві розписки, надані кожним із подружжя, які, як з`ясував суд на день видачі розписок перебували в різних містах України.

Проте в обох розписках йдеться про отримання 8 000 євро, які належать ОСОБА_5 , а у розписці, яка підписана ОСОБА_1 зазначено і про обов`язок повернути гроші протягом 5 років.

Оцінюючи зазначені обставини, вбачається, що про отримання грошових коштів 8 000 євро, які належні ОСОБА_5 , були обізнані, як ОСОБА_1 , так і її чоловік ОСОБА_4 .

Даний факт відповідачем не спростований належними доказами - висновком судово-почеркознавчої експертизи (належність його підпису у розписці) або судово-технічної експертизи для визначення часу виготовлення розписки (розписок).

Крім того, відповідач не надав вичерпних пояснень та належних обґрунтувань причини складення ним розписки про отримання 8 000 євро, а також не довів безгрошовості розписки (розписок) або ж факту повернення грошових коштів.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що «з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Даних вимог процесуального закону суд першої інстанції не дотримався у повній мірі і помилково вказав про не надання позивачем належних та допустимих доказів про те, що у подружжя ОСОБА_4 виникли боргові зобов`язання, які слід враховувати під час поділу спільного майна подружжя.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що подружжя ОСОБА_4 19.09.2012 року отримало грошові кошти належні ОСОБА_5 із зобов`язанням їх повернути протягом 5 років, про що позивачкою була видана відповідна розписка, а відповідачем в свою чергу надана розписка, яка безсумнівно свідчить про його обізнаність про отримання грошових коштів і не спростовано обізнаність про прийняття його дружиною ОСОБА_1 зобов`язання повернути грошові кошти. Також відповідач не довів, що грошові кошти отримувалися та витрачалися його дружиною самостійно і не в інтересах сім`ї.

Сам по собі факт, що ОСОБА_5 є матір`ю позивачки, а ОСОБА_9 , яка фігурує у розписці ОСОБА_2 - рідною сестрою позивачки, не є достатніми доказами вважати недоведеним факт передачі грошових коштів подружжю ОСОБА_4 і відсутність зобов`язання їх повернути.

Разом з тим зі змісту представленої позивачем розписки вбачається, що грошові кошти у розмірі 8 000 євро, які отримані подружжям і які подружжя було зобов`язано повернути протягом 5 років, належать ОСОБА_5 , яка відповідний позов про стягнення даних грошових коштів не подавала. Доказів, що грошові кошти ОСОБА_5 були виплачені повністю або частково - позивачем не надано.

При таких обставинах відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 8 000 євро, які належать ОСОБА_5 і яка не позбавлена диспозитивного права звернутися до суду з таким позовом.

Крім того, обов`язок повернення боргу законом покладено на обох подружжя у рівних частках.

Оскільки грошові кошти отримані у вересні 2012 року, а фактично сумісне проживання і ведення сторонами спільного господарство припинені у квітні 2014 року, про що позивач особисто надала пояснення при розгляді судом її позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (т.1 а. с. 61-62), посилання позивача, що грошові кошти були привласнені відповідачем і витрачені ним на шкоду інтересам сім`ї (підстава відступу від рівності часток при поділі спільного майна подружжя) є недоведеними.

Оскільки, суд першої інстанції в цілому набув вірного остаточного висновку про відмову у задоволенні вимог про поділ майна подружжя в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8 000 євро, рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині підлягає зміні щодо підстав та обґрунтувань з викладенням їх в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

Таким чином доводи апеляційної скарги є частково прийнятними - лише щодо наведених мотивувань про відмову у вимогах про поділ майна подружжя щодоборгових зобов`язань на суму 8000 Євро.

В решті рішення суду відповідає встановленим у справі обставинам і засновано на законодавстві і тому підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги в частині відмови про поділ автомобіля «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 (грошових коштів виручених від продажу автомобіля) щодо розміру стягнення у гривні відповідно до оцінки наведеної у висновку експерта з посиланням на те, що вартість автомобіля на час придбання складала 6 000 євро, а суд, прийнявши до уваги оціночну вартість автомобіля у гривнях тим самим штучно зменшив вартість автомобіля, оскільки курс євро значно збільшився, не можуть бути взятими до уваги, оскільки позивач не надала належних доказів, що автомобіль був придбаний саме за євро і не спростовувала неправильність та несправедливість здійсненої оцінки і визначеної вартості.

Інші наведені доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в мотивувальній частині щодо підстав та обґрунтувань відмови у вимогах про поділ майна подружжя щодо боргових зобов`язань 8 000 євро. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Оскільки рішення суду змінено в мотивувальній частині щодо вимог про стягнення 8 000 євро, а в решті залишено без змін, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року в мотивувальній частині щодо підстав та обґрунтувань відмови у вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя у вигляді боргових зобов`язань та стягнення 8 000 євро - змінити та викласти її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 28.05.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова