Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/67183/21-ц
Номер провадження 22-ц/824/3964/2022
Головуючий у суді першої інстанції Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
18 травня 2022 року місто Київ

Номер справи 757/67183/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Лютеранська 10А»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року, постановлену у складі судді Остапчук Т.В. в приміщенні Печерського районного суду міста Києва, інформація про дату складення повної ухвали суду не зазначена,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лютеранська 10А» (далі - ОСББ «Лютеранська 10А») про визнання протиправним (незаконним) рішень загальних зборів, прийнятих в період 2019-2021 років за протоколами загальних зборів ОСББ «Лютеранська 10А» №13 від 20 лютого 2019 року, №14 від 07 жовтня 2019 року, №15 від 08 грудня 2020 року та №16 від 25 листопада 2021 року щодо встановлення різних часток у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку для власників квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень та встановлення з 01 січня 2022 року розміру такої частки в сумі 14,24 грн за кв.м за місяць з власників квартир та/або нежитлових приміщень, що складається з 12,51 грн за кв.м на утримання будинку та прибудинкової території, та 1,73 грн за кв.м як внеску в ремонтний, резервний спеціальний фонд.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником 1/13 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Як зазначав позивач, тривалий час з 2017 року триває незаконне і непропорційне визначення відповідачем розміру частки внесків від власників нежитлових приміщень. Оскаржуваними рішенням відповідача, оформлених відповідними протоколами загальних зборів №13 від 20 лютого 2019 року, №14 від 07 жовтня 2019 року, №15 від 08 грудня 2020 року та №16 від 25 листопада 2021 року було затверджено відповідні тарифи на 2019-2022 роки, які порушують встановлену статтею 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків» загальну пропорційність частки співвласників у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у їх власності.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі.

Дана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач є співвласником нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, а виниклий спір стосується саме захисту його прав як співвласника та користування майна багатоквартирного будинку, порушеного, на його думку, діяльністю юридичної особи, а тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та на неправильність висновків суду першої інстанції щодо виду юрисдикції, які не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначив, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, належать до корпоративних, оскільки прибутків від статутної діяльності відповідача у позивача немає і таких у відповідача згідно Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків» бути не може.

Крім того, судом не було враховано тієї обставини, що позовна заява не містила питання оскарження рішень установчих зборів та державної реєстрації відповідача. При цьому, згідно змісту виниклих правовідносин по суті позовних вимог ставиться питання відновлення рівності конституційних прав і свобод позивача, що тривалий час утискаються відповідачем. Водночас, постановляючи оскаржувану ухвалу місцевим судом не було враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №759/1036/20.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про що свідчать матеріали справи. Крім того, своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, будь-яких клопотань, заяв або заперечень від останнього на адресу суду не надходило.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача з урахуванням вимог частини другої статті 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням тієї обставини, що позивач є власником нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, а виниклий спір стосується саме захисту його прав як співвласника та користування майна багатоквартирного будинку, порушеного, на його думку, діяльністю юридичної особи, а тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як убачається з матеріалів справи позивач у грудні 2021 року звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСББ «Лютеранська 10А» про визнання протиправним (незаконним) рішення загальних зборів. У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що він є співвласником нежитлового приміщення, яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 . Вважав, що рішеннями загальних зборів відповідача, прийнятих в період 2019-2021 років за протоколами загальних зборів ОСББ «Лютеранська 10А» №13 від 20 лютого 2019 року, №14 від 07 жовтня 2019 року, №15 від 08 грудня 2020 року та №16 від 25 листопада 2021 року було порушено встановлену статтею 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків» загальну пропорційність частки співвласників у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають і їх власності.

Так, частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Під терміном «судом, встановленим законом» у практиці Європейського суду з прав людини розуміється будь-який суд, утворений безпосередньо на підставі закону та який діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції (справи «Coeme та інші проти Бельгії», «Gurov проти Молдови», «Олександр Волков проти України», «DMD Group A.S. проти Словаччини»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, відповідно до частини першої якої суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому сторонами в господарському процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина перша статті 45 ГПК України).

Так, вказаною нормою передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, стороною у господарському процесі може бути і фізична особа, яка не є підприємцем.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена у статті 20 ГПК України.

Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до статті 385 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Згідно термінів, визначених у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

В одному багатоквартирному будинку може бути створено тільки одне об`єднання. Власники квартир та нежитлових приміщень у двох і більше багатоквартирних будинках, об`єднаних спільною прибудинковою територією, елементами благоустрою, обладнанням, інженерною інфраструктурою, можуть створити одне об`єднання.

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Згідно з частиною першою статті 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Отже, закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Так, згідно із пунктом 1 частини першої статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник має право брати участь в управлінні об`єднанням у порядку, визначеному цим Законом і статутом об`єднання.

Управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління (частина перша статті 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» вищим органом управління об`єднання є загальні збори.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98 та частина перша статті 99 ЦК України).

Відповідно до змісту та вимог позовної заяви ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваними ним рішеннями ОСББ, оформленими відповідними протоколами загальних зборів №13 від 20 лютого 2019 року, №14 від 07 жовтня 2019 року, №15 від 08 грудня 2020 року та №16 від 25 листопада 2021 року було затверджено відповідні тарифи на 2019-2022 роки, які, на його думку, порушують встановлену статтею 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків» загальну пропорційність частки співвласників у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у їх власності. Таким чином, спір виник між членом ОСББ і самім ОСББ з приводу діяльності ОСББ, щодо визначення рішеннями загальних зборів розміру внесків, платежів та тарифів.

Оскільки спір між власником нерухомості у приміщеннях, яке обслуговує ОСББ, де фактично спір стосується захисту його права як співвласника майна на управління, утримання та користування як власним майном так і майном об`єднанням, порушеного, на його думку, спірними рішеннями зборів ОСББ, тому такі спори пов`язані з діяльністю юридичної особи, відтак повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 14-576апп18), від 06.02.2019 року у справі № 462/2646/17 (провадження № 12-1272апп18), 02.10.2019 року 510/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19).

Відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене вище, висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 про визнання протиправним (незаконним) рішення загальних зборів ОСББ «Лютеранська 10А» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в порядку господарського судочинства є правильним. Відтак, місцем судом було правильно застосовано положення пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України та відмовлено у відкритті провадження у цій справі.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання у скарзі на неврахуванням судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №759/1036/20 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у вказаній справі підставою для скасування судових рішень попередніх інстанції щодо відмови у відкритті провадження, з підстав віднесення вирішення спору у справі господарському суду, слугувала саме наявність юрисдикційного конфлікту. А саме, відмова у відкритті провадження у справі №759/1036/20 з тих підстав, що спір належить розглядати в господарській, а не цивільній юрисдикції, при наявності раніше постановленої ухвали господарського суду, яка набрала законної сили та якою було відмовлено у відкритті провадження за правилами господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 23 травня 2022 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна