Справа № 700/838/21
Провадження № 2/700/44/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Лисянка справу №700/838/22, провадження № 2/700/44/22 за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма «Злагода» про розірвання договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарськго товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що згідно державного акту про право власності на земельну ділянку від 27.09.2004 року вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Дашуківської сільської ради, площею 2,90 га. Між нею та ТОВ «А.Ф.Злагода» було укладено договір оренди землі 01.07.2011 року на 10 років. Згідно акту прийому-передачі, земельна ділянка була передана відповідачу разом з підписанням договору 01.07.2011 року. Під час звернення до суду із позовом про витребування земельної ділянки у зв`язку із закінченням строку дії договору у задоволенні її позову було відмовлено, у зв`язку з тим, що договір діє з часу реєстрації, а оскільки він був зареєстрований на півтора року пізніше то його строк дії не закінчився на час розгляду справи. При цьому, цим же рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 21.10.2021 року у справі №700/594/21 встановлено, що обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди землі покладено на орендаря. Вона направила листа до відповідача про відсутність наміру поновлювати або укладати новий договір оренди земельної ділянки з товариством. Проте, жодних дій для повернення земельної ділянки відповідачем не вчинено, лише повідомлено її про те, що договір оренди землі не втрачає свою чинність, оскільки його було зареєстровано 29.12.2012 року, і відповідно відповідач вважає, що державна реєстрація автоматично продовжує строк дії договору. Відповідач самовільно вніс виправлення до договору оренди. Однак, дата укладення договору та акту приймання-передачі земельної ділянки є 01.07.2011 року. Вона жодним чином не могли контролюватися дії відповідача щодо реєстрації договору оренди, а відповідач незаконно без її відома здійснив посвідчувальний напис через рік, а ще через пів року зареєстрував договір оренди, таким чином штучно відтермінував його дію та позбавив її того на що вона розраховувала. Тому просить розірвати договір оренди землі укладений 01.07.2011 року між ОСОБА_1 та СТОВ «А.Ф.Злагода» 01.07.2011 року, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером::02:000:0024 та зобов`язати СТОВ «А.Ф.Злагода» повернути їй вищевказану земельну ділянку, та стягнути на її користь судові витрати.

Представник відповідача звернувся до суду із відзивом на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заперечення мотивовані тим, що вимоги позивача є надуманими та не можуть бути задоволені судом. 01.07.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі, який зареєстрований 29.12.2012 року. Згідно з п.44 договору - договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Таким чином, права і обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні оспорюваного договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено ст.ст.18, 20 Закону №161-ХІV, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин. Вважає, що позивач, як власник земельної ділянки та сторона правочину міг самостійно звернутися із заявою про проведення державної реєстрації прав до органу, який здійснював таку реєстрацію. Просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивач починаючи з моменту підписання 01.07.2011 року та з 2013 року був ознайомлений з відомостями про строк дії оспорюваного правочину, не вважав, що його права порушені, жодні претензії до 2021 року до відповідача з приводу терміну дії оспорюваного правочину не заявляв, не звертався до відповідача з будь-якими заявами про внесення змін до оспорюваного правочину в частині зменшення терміну оренди, таким чином позивач пропустив строк позовної давності.

Позивач в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві вказала, що просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст.627ЦК України).

За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства України, Законом України «Про оренду землі».

За змістом ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно ст.19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії); припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями".

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №0137590 від 27.09.2004 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дашуківської сільської ради, площею 2.90 га, кадастровий номер: :02:000:0024.

07.07.2011 року між ОСОБА_1 та СТОВ «А.Ф.Злагода» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки.

Пунктом 8 договору оренди передбачено, що договір укладено на 10 років.

Згідно з п.20 договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-ти денний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання передачі.

Відповідно до п.44 договору, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Згідно з п.37 договору, дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Актом передачі та прийому земельної ділянки від 01.07.2011 року, ОСОБА_1 передала СТОВ «А.Ф.Злагода» земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,90 га.

З вказаного вище випливає, що фактично відповідач прийняв земельну ділянку у користування 01.07.2011 року, про що свідчить акт прийому передачі земельної ділянки та саме починаючи з цього часу відповідач почав обробляти земельну ділянку та здійснював платежі щодо сплати орендної плати. Даний факт не заперечувався відповідачем будь-яким чином.

Разом з тим, договір оренди землі зареєстрований у відділі Держкомзему, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від лише 29.12.2012 року за №02310.

Згідно ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ч.5 ст.6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Верховний Суд України вказав, що поняття «момент укладення договору» та момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістом, а тому можуть відрізнятися в часі, про що зазначено у мотивувальних частинах постанов від 19.02.2014 року (провадження №6-162цс13) та від 13.06.2016 року (провадження №6-643цс16).

У постанові від 19.02.2014 року (провадження №6-162цс13) Верховний Суд України зробив висновок, що момент укладення договору оренди земельної ділянки є момент, коли сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріпили його своїми підписами.

У пункті «ї» частини першої статті 211 ЗК України передбачено, що порушенням земельного законодавства є, зокрема, ухилення від державної реєстрації земельних ділянок.

Згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною другою статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з таким позовом у разі, якщо є об`єктивні обставини, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 322/1178/17 Провадження № 14-338цс19.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Крім того, оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 14 серпня 2019 року Справа № 910/8819/18.

З п.31 договору оренди вбачається, що до обов`язків орендаря зокрема відноситься: «приступити до використання земельної ділянки в строки встановлені договором, який буде зареєстрований у відповідності до закону».

Судом встановлено, що договір оренди земельної ділянки зареєстрований у відділі Держкомзему про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 року, що підтверджується записом у договорі оренди земельної ділянки від 01.07.2011 року. Однак, використовувати земельну ділянку відповідач розпочав до реєстрації договору оренди землі, а саме з 01.07.2011 року, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки (а.с.23).

Між тим позивач у позовній заяві вказала, що не контролювала дії відповідача щодо державної реєстрації договору оренди, оскільки вважала, що договір діє з моменту передачі земельної ділянки відповідачу.

Таким чином, прийняття відповідачем спірної земельної ділянки у користування 01.07.2011 без державної реєстрації договору оренди після його укладення в 2011 році є істотним порушенням умов договору та земельного законодавства, оскільки позбавляє позивача значною мірою того, на що вона розраховувала при його укладенні. Реєстрація договору після півтора року з дня його підписання штучно відтерміновує дію договору оренди землі.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (ст.34 Земельного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про наявність підстав для розірвання договору оренди землі, укладеного 01.07.2011 року та повернення позивачу спірної земельної ділянки.

Слід зазначити, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, яке на думку суду не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представник відповідача вказує, що позивач була ознайомлена з положеннями оспорюваного договору в момент його підписання, а саме 01.07.2011 року та в 2012 році, під час реєстрації договору оренди землі, однак до суду не зверталася, а тому пропустила строк позовної давності.

Суд вважає висновок представника відповідача про початок перебігу строку позовної давності з моменту укладення договору та з моменту його реєстрації помилковим, оскільки ці юридичні факти самі по собі не стверджують про наявність порушеного права.

Так, позивач вважала, що договір оренди землі закінчується у 2021 році, тому звернулася до відповідача із заявою про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди землі, про що свідчить її заява від 11.01.2021 року та вимога про повернення земельної ділянки від 07.06.2021 року. Відповідь отримала від представників відповідача в усній формі, що договір діє до 29.12.2022 року.

Таким чином, позивач дізналася про порушення свого права саме після звернення до відповідача із заявою про припинення договору оренди, тобто після 11.01.2021 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено і в задоволенні клопотання відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності необхідно відмовити.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги є повністю доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1816,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 11, 15, 16, 210, 256, 261, 626, 651, 792 ЦК України, ст.ст.124, 125, 126, 211 ЗК України, ст.ст.4,5,12,13, 19, 81, 82, 259, 263-265, 354 ЦПК України ст.41 Конституції України, Закону України «Про оренду землі», суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма «Злагода» про розірвання договору оренди землі задовольнити.

Розірвати договір оренди землі укладений 01.07.2011 року між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю агрофірма «Злагода» 01.07.2011 року, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером::02:000:0024, зареєстрований у відділі Держкомзему 29.12.2012 року за №02310.

Зобов`язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю агрофірма «Злагода» повернути ОСОБА_1 згідно акта приймання-передачі земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Дашуківської сільської ради Лисянської ОТГ Звенигородського району Черкаської області площею 2,90 га, кадастровий номер::02:000:0024.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» (місце знаходження: с.Шендерівка, Звенигородського району Черкаської області, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платників податків: НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1816 грн.00 коп. (одну тисячу вісімсот шістнадцять гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 23 травня 2022 року.

Суддя Н.В.Бесараб