Справа № 146/781/21
Провадження № 22-ц/801/735/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 рокуСправа № 146/781/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи та витрат на спорудження надгробного пам`ятника,

за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного Товариства «Українська залізниця» - адвоката Кучер Марини Миколаївни на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року, ухвалене суддею цього суду Пилипчуком О.В. зі складанням його повного тексту 21 січня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь 200000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь 23800 грн.

Позов обґрунтований тим, що 10 жовтня 2019 року поїзд №2232, локомотив серії ВЛ80к-140, сполученням Жмеринка - Козятин, під управлінням машиніста ОСОБА_2 , рухаючись біля перону, посту Сальницький, Калинівського району, Вінницької області, в напрямку ст. Калинівка, скоїв наїзд на гр. ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм помер.

10 жовтня 2019 року за вищезгаданим фактом ДТП уповноваженими органами було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000484 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого від 13.12.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000484, було закрито. Позивач вказує, що згідно зазначеної постанови факт наїзду було встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження, та між наїздом на ОСОБА_3 поїздом №2232, локомотив серії ВЛ80к-140, сполученням Жмеринка - Козятин (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Власником локомотиву серії ВЛ80к-140, поїзда №2232, сполученням Жмеринка - Козятин є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Козятин», регіональної філії «Південно - Західна залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача, втратив рідного батька. Внаслідок смерті батька позивач позбавлений можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, матеріальну допомогу, що відновлені у будь який спосіб бути не можуть. Крім цього, він втратив і можливість тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом майбутнього життя. Позивача й загиблого об`єднували тісні сімейні зв`язки, в зв`язку зі смертю батька вимушені зміни в житті є тяжкими. Страждання позивача пов`язані зі смертю ОСОБА_3 є не «одномоментними», а «триваючими». Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 200000 гривень.

Позивач поклав на себе всі витрати пов`язані зі спорудженням надгробного пам`ятника для свого батька. 23 лютого 2021 року ОСОБА_1 поніс витрати в сумі 23800 гривень.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь на користь ОСОБА_1 50000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 23800 грн. (двадцять три тисячі вісімсот гривень) в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Правом на подання відзиву позивач не скористався.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.(а.с.13)

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 13 грудня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000484 від 10.10.2019 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що потяг № 2232 сполученням «Жмеринка - Козятин», рухаючись біля перону посту «Калинівка - 1 » збив ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживав на АДРЕСА_1 . Від отриманих травм ОСОБА_3 загинув на місці пригоди. В ході проведення досудового розслідування проведено всі необхідні слідчі дії, здійснено заходи забезпечення кримінального провадження, результати яких дозволяють дійти висновку, що смерть покійного ОСОБА_3 настала в результаті порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.98 року та винних в його смерті немає. Причиною смерті ОСОБА_3 є сполучна травма тіла. При судово - токсикологічній експертизі крові та сечі від трупа ОСОБА_3 етилового спирту та його ізомерів не виявлено, що свідчить про тверезий його стан при настанні смерті.

Відповідно до п.2.1.-п.2.3. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України затверджено наказом транспорту України № 54 від 19.02.1998 року, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики "Перехід через колії".

Перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку.

При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.

Відповідно до п.2.5.-п.2.6. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України затверджено наказом транспорту України № 54 від 19.02.1998 року пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Згідно довідки № 1334 від 04 червня 2021 року виробничого підрозділу локомотивне депо Жмеринка регіональної філії «Південно - Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», ОСОБА_2 , дійсно з «4» листопада 2011 року, згідно наказу від 03.11.2011 року № 170/ос працює в виробничому підрозділі локомотивне депо Жмеринка регіональної філії «Південно - Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» і з 08.09.2016 року за наказом від 08.09.2016 року №156/ОС по теперішній час займає посаду машиніста електровоза дільниці експлуатації локомотивів.(а.с.12)

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26 грудня 1988 року, батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 вказано ОСОБА_3 (а.с. 14)

Відповідно до довідки Вапнярської селищної ради №684 від 11.05.2021 року ОСОБА_1 1988 року народження на день смерті батька, ОСОБА_3 1949 року народження входив в склад його сім`ї. (а.с.15)

Згідно товарного чеку від 23 лютого 2021 року, виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника відносно померлого ОСОБА_3 складає 23800 гривень. (а.с.18).

Відповідно до акту прийому - передачі виконаних робіт (надання послуг) ФОП ОСОБА_4 , ціна виготовлення гранітного пам`ятника складає 18900 гривень, ціна спорудження пам`ятника складає 4900 гривень, разом 23800 гривень, замовником є ОСОБА_1 (а.с.19)

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця № 381071, ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , 11.07.2007 року зареєстрована у виконавчому комітеті Вінницької міської ради.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно із статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У роз`ясненнях, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема виникнення ДТП внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок його умислу, враховуючи, що ДТП сталася у зв`язку з необережністю ОСОБА_3 , а не у зв`язку з порушенням відповідачем Правил дорожнього руху, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю особи.

Щодо витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу», суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством.

На підтвердження понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, позивачем подано товарний чек та акт прийому передачі виконаних робіт видану ФОП ОСОБА_4 , з яких вбачається розмір витрат на поховання складають витрати на виготовлення гранітного пам`ятника та спорудження надгробного пам`ятника та становлять 23800 грн.

Отже, вимоги про стягнення витрат на встановлення надгробного пам`ятника в сумі 23800 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення на користь позивача шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з наявністю в діях потерпілого ОСОБА_3 умислу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки з встановлених у справі обставин вбачається, що ДТП сталася у результаті порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті потерпілим, водночас жодних доказів його усвідомленого бажання заподіяти шкоду матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а сам факт загибелі батька позивача під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості його моральних страждань.

Доводи апеляційної скарга на перевищення позивачем граничної вартості стандартних пам`ятників, встановлену для даної місцевості на підставі додатку до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», суд вважає безпідставними оскільки, у справі, яка розглядається, особа загинула внаслідок залізничної травми, яка не є нещасним випадком на виробництві в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Отже до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», якими передбачено розмір витрат на поховання залежно від регіону України, встановлено на випадки смерті від нещасного випадку на виробництво та при професійному захворюванні та на виниклі в даній справі правовідносини не поширюються.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, та не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська