Постанова

Іменем України

19 травня 2022 року

м. Київ

справа № 489/4763/15-ц

провадження № 61-17787св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом (треті особи за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») у липні 2015 року звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому просило:

- розірвати договір найму житла від 01 вересня 2003 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс»;

- усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні кімнатами №№ 512 , 513 , 514 на АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення;

- стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за користування найманим майном за період з 01 березня 2012 року до 01 липня 2015 року у розмірі 8 255,42 грн, три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 36,33 грн та інфляційні втрати - 2 640,51 грн.

Зазначений позов, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» мотивувало тим, що з 30 липня 2001 року товариство є власником будинку?гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з продажем нежитлових приміщень на першому поверсі цього ж гуртожитку у квітні 2005 року було здійснено розрахунок ідеальних часток між співвласниками нежитлових приміщень гуртожитку та 31 травня 2005 року отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якому зазначено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за цією адресою на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2006 року та з 2000 року й на сьогодні є його балансоутримувачем.

У гуртожитку проживають також мешканці, яким гуртожиток вперше надавався у зв`язку із роботою на Миколаївському заводі конденсаторів, до яких належить ОСОБА_1 , яка у 1979 році вселилася у гуртожиток і разом із своїми дітьми ОСОБА_2 , 1985 року народження, та ОСОБА_3 , 1994 року народження.

Між ним та ОСОБА_1 01 вересня 2003 року у простій письмовій формі строком на один рік з правом пролонгації укладено договір найму жилих приміщень - кімнат № 512, № 513 та № 514 загальною площею 62,4 кв. м, які розташовані в належному йому гуртожитку на АДРЕСА_1 . Після укладення договору відповідач разом із своїми дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_3 вселилися в кімнати. За вказаною адресою відповідачі зареєстровані.

Згідно з пунктом 2.2 оспорюваного договору, якщо наймач не вносить оплату за проживання протягом двох місяців, наймодавець має право розірвати укладений договір.

Згідно з розрахунком відповідачі у 2014 році взагалі не сплачували за проживання з липня до вересня. У листопаді 2014 року відповідачам було направлено повідомлення про розірвання договору, а у березні 2015 року - повторно було направлено аналогічне повідомлення.

Зазначені повідомлення були отримані відповідачами. Однак вони продовжують користуватися майном та накопичують борги, тому договірні відносини є розірваними з 10 листопада 2014 року.

ОСОБА_1 у серпні 2015 року звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом, в якому просила:

- визнати неправомірними дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахування плати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку без урахування пункту 38 Примірного положення про гуртожитки;

- визнати пункт 4.1 договору на користування жилою площею в гуртожитку недійсним;

- зобов`язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надавати повну інформацію про порядок нарахувань, про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, їх споживчі властивості тощо;

- зобов`язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею гуртожитку за останні три роки відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, а саме, за кожний вид послуг окремо, виходячи з показників загальнобудинкових лічильників, норм споживання та встановлених тарифів;

- зобов`язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у формі Типового договору.

Зазначений зустрічний позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона користується відособленими приміщеннями (трьома кімнатами) у гуртожитку. Відповідно до частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, пункту 2.3 договору, укладеного з ТОВ «Ніконджитбудсервіс» вона має право вносити плату за користування жилою площею, за комунальні послуги за ставками квартирної плати (тарифів), установленими для будинків державного (комунального) житлового фонду.

З березня 2012 року товариство самостійно та безпідставно, без будь-яких обґрунтувань та узгоджень з органами місцевого самоврядування завищує плату за проживання, зокрема витрати на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, посилаючись на фактичні витрати щодо утримання.

Пунктом 4.1 оспорюваного договору визначено, що оплата за користування жилою площею гуртожитку проводиться за встановленими ставками. Витрати за комунальними послугами входять у ставку оплати за користування жилою площею і окремо оплата за них не стягується. Цей пункт договору є нечіткий та не відповідає пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, отже, порушує її права, суперечить чинному законодавству, яке регулює надання житлово-комунальних послуг, та є нечесною підприємницькою практикою відповідно до положень статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене просила задовольнити зустрічний позов.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 27 січня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27 січня 2016 року, позов ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 8 255,42 грн заборгованості, 360,33 грн - три проценти річних, 2 640, 51 грн - інфляційних втрат, 487, 20 грн - судового збору. В іншій частині позову відмовив.

У зустрічному позові ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд Миколаївської області рішенням від 21 березня 2016 року відхилив апеляційну скаргу ТОВ «Ніконджитбудсервіс», а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 27 січня 2016 року, змінив у частині стягнених сум заборгованості за користування гуртожитком та за порушення грошового зобов`язання. Стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за користування гуртожитком за період з 01 березня 2012 року до 01 червня 2015 року у розмірі 7 735,42 грн, три проценти річних за період з 11 квітня 2013 року до 01 червня 2015 року - 359,07 грн та інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання з листопада 2013 року до травня 2015 року включно ? 2 598,46 грн.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року скасував у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про покладення зобов`язання здійснити перерахунок та оплату за користування жилою площею у кімнатах №512-514 і комунальними послугами у гуртожитку та ухвалив в цій частині нове рішення, яким зобов`язав ТОВ «Ніконджитбудсервіс» перерахувати, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_1 за користування жилою площею у відособлених кімнатах №№ 512, 513, 514 і комунальними послугами у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , за ставками квартирної плати (тарифах), установленими для будинків державного (комунального) житлового фонду. У іншій частині рішення суду залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 25 квітня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_3 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задовольнив частково. Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що змінивши рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову про стягнення боргу з відповідачів та ухваливши рішення в частині задоволення зустрічного позову про зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» вчинити дії, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з умовами договору відповідач зобов`язувалася своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки. Водночас стягнув заборгованість з урахуванням встановлених власником гуртожитку ставок. Проте, зобов`язав ТОВ «Ніконджитбудсервіс» перерахувати, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_1 за користування жилою площею у відособлених кімнатах №№ 512, 513, 514 і комунальними послугами у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , за ставками квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є суперечливими та не ґрунтуються на зазначених вище положеннях нормативно-правових актів та договору.

Вирішуючи спір у частині зустрічного позову, суд апеляційної інстанції керувався Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим Радою Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208. Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582, яка набрала чинності з 19 серпня 2015 року, визнана такою, що втратила чинність постанова Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки».

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір у частині позовних вимог за зустрічним позовом про зобов`язання здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_1 за користування вказаними кімнатами за ставками квартирної плати у відповідності до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів, не взяв до уваги зустрічні позовні вимоги, і вийшов за межі позовних вимог, що не відповідає вимогам статті 303 ЦПК України 2004 року.

Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, відповідність розрахунку ставок за проживання у гуртожитку нормам законодавства та договору, не перевірили їх обґрунтованість, належним чином не перевірили доводи та аргументи сторін, не мотивували за якими конкретно ставками стягнуто борг з відповідачів, чи такі відповідають умовам договору. З урахуванням положень договору та пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, не з`ясували, чи плата за користування кімнатами в гуртожитку відповідає ставкам квартирної плати (тарифам), установленим для будинків державного та громадського житлового фонду.

Посилання судів на те, що оплата або ставка щомісячного платежу за користування жилим приміщенням гуртожитком з травня 2012 року встановлена власником належним чином не мотивоване, суди не мотивували, чи взяли до уваги пункту 4.1. договору, який визначає плату за користування в гуртожитку та комунальні послуги, чи відповідає умовам договору встановлена власником гуртожитку плата за проживання в гуртожитку.

Дійшовши висновку, що пункту 2.2 договору, який визначає підстави його розірвання, не має правового значення, апеляційний суд не виклав жодного мотиву такого висновку. Саме лише посилання суду на те, що пункт договору не має правого значення не може вважатися належною мотивацією рішення апеляційного суду. Виклавши лаконічно твердження про незастосування пункту 2.2. договору до спірних правовідносин, апеляційний суд дав підставу стороні для неясності підстав відмови у її вимогах.

Суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не мотивували, чому не взяли до уваги положення договору та не перевірили і не спростували доводи позивача за первісним позовом, якими він обґрунтовував вимоги про розірвання договору та виселення відповідачів, а також заперечення відповідачів за первісним позовом проти їх виселення з гуртожитку. Зазначене стосується вирішення й інших позовних вимог у справі.

Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 09 липня 2021 року відмовив у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову місцевий суд виходив з того, що позивач надав розгорнуту планову калькуляцію розміру орендної плати по кімнатах №№ 512, 513, 514, яку займають відповідачі, яка складається із декількох показників: електрична енергія; газ для приготування їжі; водопостачання і водовідведення; вартість за користування найманим майном. Однак, відсутні підстави враховувати вартість за користування найманим майном, тобто по суті орендну плату, оскільки оплата за вказані показники відповідно до наведених нормативних актів не входить до оплати за користування гуртожитком.

Заборгованість з оплати за користування гуртожитком за період з 01 березня 2012 року до 01 червня 2015 року, тобто станом на 01 червня 2015 року відсутня.

Крім того, місцевий суд зазначив про те, що відповідач перервала строк звернення до суду з цим позовом, оскільки кожного місяця з 01 березня до 01 липня 2012 року сплачувала платежі, але в меншому розмірі, ніж було визначено позивачем. Разом з тим, суд першої інстанції вказав про те, що у задоволенні первісного позову відмовлено за недоведеністю заявлених позовних вимог.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав і для стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних втрат в силу положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки позивачем не доведено наявність прострочення відповідачами грошового зобов`язання.

Оскільки позивачем не доведено факту наявності заборгованості, її розміру, правильності нарахування плати, суд вважає, що відсутні підстави для розірвання договору найму та виселення відповідачів.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» із запитом про надання такої інформації безпосередньо позивачем, хоча в силу статті 81 ЦПК України це є її обов`язком, а тому задоволення позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надавати повну інформацію про порядок нарахувань, про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, їх споживчі властивості тощо, є передчасним.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задовольнив частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 липня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за користування житловим приміщенням у розмірі 10 060,77 грн, з яких: заборгованість за користування найманим майном у розмірі 7 585,85 грн, три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 227,54 грн, інфляційні втрати в розмірі 2 248,38 грн.

У задоволені позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору найму та виселення відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині судове рішення залишив без змін.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням апеляційний суд виходив з того, що відповідачі, уклавши договір оренди житлового приміщення кімнат №№ 512,513,514, власниками яких є ТОВ «Ніконджилбудсервіс», у порушення вимог ЦК України не виконали взяті на себе зобов`язання за договором користування площею у гуртожитку щодо внесення орендної плати у розмірі та строки передбачені договором, внаслідок чого станом на 01 липня 2015 року виникла заборгованість, та також взявши до уваги те, що матеріали справи містять заяву про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь ТОВ «Ніконджилбудсервіс» заборгованості за користування найманим житлом у розмірі 10 0600,77 грн, з яких: заборгованість за користування найманим майном у розмірі 7 585,85 грн, три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 227,54 грн та інфляційні втрати в розмірі 2 248,38 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про розірвання договору найму та виселення, апеляційний суд врахував тривалість проживання відповідачів у гуртожитку, матеріальний стан та реальну можливість з оплати за проживання, недоведеність позивачем того, що відповідачі навмисно не оплачують своє проживання, хоча мають для цього кошти, відсутність іншого належного на праві власності житла, що підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, що задоволення зазначених вимог буде порушенням права особи на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України.

Рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржувалося, тому не переглядалося апеляційним судом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував постанову Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 489/5189/15 та постанови Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 489/2849/16-ц (провадження № 61-26828св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 489/1468/16-ц (провадження № 61-15071св18) щодо застосування законодавства у справі за участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс», у зв`язку з чим порушив вимоги процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від ТОВ «Ніконджитбудсервіс» у грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що постанови Верхового Суду не є подібними справі, яка є предметом касаційного перегляду.

Доводи касаційної скарги не підтверджують наявність неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції врахував правові висновки, висловлені у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 320/8903/15-ц та від 04 вересня 2019 року у справі № 369/5649/17, які є остаточними. Саме ці справи підпадають під критерії статті 389 ЦПК України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 листопада 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Справа № 489/4763/15-ц надійшла до Верховного Суду 01 грудня 2021 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Гуртожиток на АДРЕСА_1 у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів було створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток у процесі здійснення приватизації (корпоратизації) увійшов до складу цілісного майнового комплексу Відкритого акціонерного товариства «Ніконд», яке перейменоване у повне акціонерне товариство «Ніконд», а надалі з включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 03 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток загальною площею 6 575,5 кв. м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 03 липня 2001 року.

Згідно з довідкою з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

ТОВ «Ніконджитбудсервіс», як новий власник, уклало з громадянами оплатні строкові договори найму та надало їм у користування кімнати.

На підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 квітня 2005 року, після продажу гуртожитком декількох нежитлових приміщень, за товариством визнано право власності на 9068/10000 частин цього гуртожитку.

Товариство є балансоутримувачем та управителем цього гуртожитку.

Судами на підставі довідки АА № 574625 з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, листів-відповідей товариства та листа виконкому Миколаївської міської ради від 14 травня 2013 року встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не визначило для себе статутною діяльністю надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, що підпадає під вплив Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не здійснює надання таких послуг, в зв`язку з чим він не визначений відповідним рішенням місцевого самоврядування виконавцем таких послуг.

Згідно з записами із трудової книжки ОСОБА_1 , остання працювала на Миколаївському заводі конденсаторів, який реорганізовано у ВАТ «Ніконд», з 28 серпня 1979 року до 01 липня 1996 року.

З 01 липня 1996 року до 11 вересня 2001 року ОСОБА_1 була переведена та працювала пакувальницею в дочірньому підприємстві Відкритого акціонерного товариства «Ніконд» - «Факон», а з 11 вересня 2001 року - звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства.

У 1979 році за заявою ОСОБА_1 їй, як працівнику Миколаївського заводу конденсаторів, та за згодою адміністрації і профспілкового комітету підрозділу, де вона працювала пакувальницею, вперше надано ліжко-місце у кімнаті № 512 гуртожитку.

Тобто з 1979 року ОСОБА_1 вселилася до гуртожитку, зареєстрована в ньому та постійно проживає разом з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , іншого житла у них немає.

З 1987 року до 1989 року ОСОБА_1 проживала разом із сином ОСОБА_2 , 1985 року народження, у відособленій кімнаті № 513, а з 1994 року - у відособлених кімнатах №№ 512, 513.

З 1987 року за згодою підприємства-балансоутримувача, ще до переходу вказаного гуртожитку у власність ТОВ «Ніконджитбудсервіс», відповідач займала у гуртожитку кімнати, а не ліжко-місце.

Після звільнення з роботи на підставі пункту частини першої статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 залишилася проживати у кімнатах №№ 512, 513 .

Крім того, у зв`язку із зміною власника гуртожитку, яким стало ТОВ «Ніконджитбудсервіс», 19 серпня 2003 року відповідач звернулася до директора товариства із заявою про виділення їй у користування додатково кімнати № 514, крім кімнат №№ 512 , 513 , які вже перебували у її користуванні. Її заяву було задоволено.

Між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_1 01 вересня 2003 року було укладено договір на користування площею гуртожитку, відповідно до якого відповідачу були надані в користування кімнати №№ 514, 513, 512 загальною площею 62,4 кв. м строком на один рік.

Згідно з умовами договору відповідач зобов`язалась своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до пункту 38 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 липня 1986 року № 208. Витрати за комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею та окремо плата за них не стягується (пункти 2.3, 4.1 договору).

У пункті 7.1 договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна із сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

ОСОБА_1 із зазначеними умовами договору ознайомлена, що підтвердила особистим підписом.

Згідно з пунктом 4.1 укладеного між сторонами договору користування площею в гуртожитку, плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею й окремо плата за них не стягується.

Протягом 2013-2015 років товариство неодноразово направляло відповідачу повідомлення-претензії про наявність заборгованості, необхідність її погашення та пропозицію про укладення договору реструктуризації заборгованості.

Товариство 06 листопада 2014 року направило ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору з підстав порушення його умов щодо оплати за користування гуртожитком, яке було отримане нею 10 листопада 2014 року.

13 березня 2015 року товариство повторно направило ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору та необхідність звільнення займаних приміщень протягом семи днів з моменту отримання цього повідомлення, у зв`язку із заборгованістю у розмірі 13 067,76 грн. Однак, зазначене повідомлення було залишено без уваги.

З довідки ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про заборгованість з оренди трьох кімнат у гуртожитку та розрахунку заборгованості апеляційним судом встановлено, що у період з листопада 2013 року до січня 2015 року розмір інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати оренди становить 2 598,46 грн, а розмір трьох процентів річних від простроченої суми з березня 2012 року до 01 червня 2015 року - 359,07 грн.

Між сторонами виникли договірні правовідносини оренди на підставі укладеного між ними договору від 01 вересня 2003 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до частини першої, третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до статті 629 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, врахувавши висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 489/4763/15-ц (провадження № 61-3014св18), правильно зазначив про те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на орендаря ОСОБА_1 покладено цивільно-правовий обов`язок із оплати за користування житловим приміщенням, яке включає в себе також плату за комунальні послуги.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Щодо позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про розірвання договору користування житлової площі та виселення

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Статями 317 та 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Питання правових підстав вселення, користування та виселення з гуртожитків врегульовано статтею 132 ЖК України.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

За правилами пункту 1 частини другої статті 825, статті 826 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Пунктом 2.2 договору передбачено право товариства на його розірвання у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Апеляційним судом встановлено, що за липень-вересень 2014 року відповідачами не було здійснено оплату за користування найманим ними житлом.

Питання виселення з гуртожитку має свої особливості, пов`язані з забезпеченням охорони житлових прав мешканців гуртожитків від одностороннього розірвання договору найму і виселення без законних підстав, та регулюється статтею 132 ЖК України.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір не може бути розірваний на підставі частини другої статті 825 ЦК України, оскільки він не є короткостроковим, а невнесення наймачем плати за житло відбулося не за шість місяців, а за три.

Також суд апеляційної інстанції врахував тривалість проживання відповідачів у спірних кімнатах гуртожитку, матеріальний стан та реальні можливості з оплати за проживання, недоведеність товариством того, що відповідачі навмисно не оплачують своє проживання, хоча мають для цього кошти, відсутність іншого належного на праві власності житла, а також те, що виселення порушило б права осіб на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував постанову Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 489/5189/15-ц та постанови Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 489/2849/16-ц (провадження № 61-26828св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 489/1468/16-ц (провадження № 61-15071св18) щодо застосування законодавства у справі за участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс», не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 489/5189/15-ц Верховний Суд України направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав на те, що суди, зокрема не надали оцінки договору безоплатного користування майном, укладеного 07 квітня 2011 року між Особа9 та позивачем, згідно з яким власником кімнати № 1 є Особа9, яка й має право на затвердження тарифів за користування кімнатою. Тобто у цій справі власником кімнати була фізична особа, яка й мала право на затвердження тарифів за користування кімнатою, а не позивач ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 489/1468/16-ц (провадження № 61-15071св18) суд касаційної інстанції направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості з оплати за користування кімнатою, переданої у найм, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, зазначив про те, що рішення апеляційного суду не містить висновків щодо показників (складових) плати за проживання у гуртожитку, відповідності розрахунку такої оплати нормам законодавства та їх обґрунтованості. Крім того, із 2013 року кімната відповідача відключена від мережі електропостачання, що сторонами не оспорюється, проте суд не перевірив указані доводи відповідача та обґрунтованість позовних вимог в частині нарахування плати за електропостачання.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Посилання у касаційній скарзі напостанову Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 489/2849/16-ц (провадження № 61-26828св18) також не заслуговує на увагу, оскільки апеляційний суд під час нового розгляду цієї справи, з`ясував показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, відповідність розрахунку ставок за проживання у гуртожитку нормам законодавства та договору та перевірив їх обґрунтованість.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку не переглядалося, тому не може бути предметом перегляду Верховним Судом.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров