Ухвала

Іменем України

23 травня 2022 року

м. Київ

справа № 127/6221/21

провадження № 61-2883ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Куций Ростислав Андрійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Вінницького національного аграрного університету про поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі заяви від 26 серпня

2020 року ОСОБА_1 прийнята на посаду 0,9 ставки викладача кафедри військової підготовки з 01 вересня по 30 грудня 2020 року, згідно

з пунктом 1.18 наказу від 28 серпня 2020 року № 493-к «Про прийняття науково-педагогічних працівників університету».

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету

від 23 грудня 2020 року № 799-к «Про звільнення науково-педагогічних працівників університету» ОСОБА_1 звільнена з посади викладача кафедри військової підготовки університету на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки порушено норми укладення трудових відносин (письмової форми та підстав строкового трудового договору), порядок обов`язкового ознайомлення зі змінами суттєвих умов праці та вручення трудової книжки в день звільнення, а також порушено право на працю.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд поновити її на посаді викладача кафедри військової підготовки Вінницького національного аграрного університету.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що Вінницьким національним аграрним університетом при звільненні ОСОБА_1 не було допущено порушення вимог трудового законодавства. Тому підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі, поданій 11 травня 2022 року через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Куций Р. А., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій

і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що наказом ректора Вінницького національного аграрного університету від 22 червня 2020 року № 343-к був оголошений конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників (завідувача кафедри, професора, доцента, старшого викладача, викладача та асистента) університету.

Для участі в оголошеному конкурсі за період з 30 червня по 30 липня

2020 року ОСОБА_1 подавались документи, що підтверджується протоколом № 1 засідання конкурсної комісії з обрання на посади

науково-педагогічних працівників університету від 25 серпня 2020 року. Згідно з пунктом 130 даного протоколу конкурсна комісія розглянула документи ОСОБА_1 і вирішила оформити трудові відносини з нею за наказом на 0,5 ставки посади викладача по 30 грудня 2020 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 26 серпня 2020 року вона прийнята на посаду 0,9 ставки викладача кафедри військової підготовки з 01 вересня 2020 року по 30 грудня 2020 року, згідно з пунктом 1.18 наказу від 28 серпня 2020 року № 493-к «Про прийняття науково-педагогічних працівників університету», з яким позивач була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом в даному наказі.

Отже, трудові відносини з ОСОБА_1 у Вінницькому національному аграрному університеті оформлені з додержанням вимог чинного законодавства.

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету

від 23 грудня 2020 року № 799-к «Про звільнення науково-педагогічних працівників університету» ОСОБА_1 звільнена з посади викладача кафедри військової підготовки університету на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. З вказаним наказом позивач ознайомлена 15 лютого 2021 року, що підтверджується її особистим підписом.

30 грудня 2020 року, в день звільнення, позивачу був відправлений лист про необхідність отримати трудову книжку.

Відповідно до абзацу другого пункту 4.2 розділу 4 «Видача трудової книжки у разі звільнення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відомості про те, що позивач надавала таку згоду відповідачу, матеріалами справи не містять.

04 січня 2021 року ОСОБА_1 подала на ім`я ректора заяву, в якій зазначила про те, що вона 04 січня 2021 року, перебуваючи на робочому місці, отримала повідомлення ректора університету про її звільнення

з роботи. Також у даній заяві позивач вказала, що з наказом про звільнення не була ознайомлена, оскільки завчасно не була попереджена про таке звільнення.

21 січня 2021 року відповідач на адресу позивача надіслав письмову відповідь, у якій, зокрема, зазначив про те, що у зв`язку із тим, що позивач в день звільнення (30 грудня 2021 року), який є останнім робочим днем, до відділу кадрів університету для отримання трудової книжки не з`явилась, тому відповідачем 30 грудня 2020 року позивачу було надіслано повідомлення про необхідність отримання трудової книжки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 21 лютого 2018 року у справі № 534/2144/15 (провадження

№ 61-462св17).

Частиною третьою статті 24 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку

(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що особливістю строкового трудового договору

є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов`язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу (в даному випадку до 30 грудня 2020 року). Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цієї дії.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 676/5745/17 (61-39238св18) зробив висновок, що пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що між сторонами відповідно до

пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України був укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, та врахувавши, що відповідачем не порушені права позивача, яка була звільнена з роботи на законних підставах, при цьому дотримано процедуру звільнення, передбачену законом, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15-ц (провадження № 14-105цс18) зробила висновок, що згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення.

При цьому, позивач не оспорювала правомірність укладення з нею саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного

з нею договору, зокрема, щодо терміну його дії, а саме - до 30 грудня

2020 року.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня

2018 року у справі № 759/19440/15-ц (провадження № 14-105цс18),

у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 676/5745/17 (провадження № 61-39238 св18), а також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого

2012 року у справі № 6-5907св11.

В ухвалі від 01 лютого 2012 року у справі № 6-5907св11 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині поновлення на роботі, зазначив, що Вінницький торговельно-економічний інститут Київського національного торговельно-економічного університету фактично скоротив посаду ОСОБА_2 , при цьому перевівши його на кафедру соціології, психології та права за відсутності вакантної посади та без забезпечення відповідним навчальним навантаженням. Трудовий договір на визначений термін або контракт із позивачем не укладався; строк дії договору не закінчувався, а тому посада, на якій він працював, не була вакантною і конкурс на її заміщення не оголошувався; кандидатура позивача не відповідала вимогам оголошеного конкурсу і не повинна була допускатись до участі у ньому; при проведенні конкурсу його прізвище в бюлетень для голосування не вносилось, у зв`язку із чим голосування по його кандидатурі взагалі не могло проводитись.

Верховний Суд також зауважує, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Таким чином, посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року у справі

№ 6-5907св11 є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаному судовому рішенні, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин

у справі, що переглядається.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15-ц (провадження № 14-105цс18) та у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 676/5745/17 (провадження

№ 61-39238 св18), колегія суддів відхиляє, оскільки вказані постанови були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Куций Ростислав Андрійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк