ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/619/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/9294/20 Категорія: 304090100 Борєйко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Сіренка Ю.В.,
за участю секретаряЛюбченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу адвоката Смаглія В`ячеслава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Реєстраційний центр», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_3 , служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання протиправними дій та скасування рішення, а також скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права приватної власності, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У квартирі зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 - з 31 січня 2007 року; ОСОБА_2 - з 18 липня 2009 року; ОСОБА_3 - з 15 січня 2014 року.

Позивачка зазначила, що вказана однокімнатна квартира передана іпотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договорами кредиту від 26 січня 2007 року, 13 грудня 2007 року, 17 червня 2008 року та 17 вересня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 30 серпня 2012 року у справі № 22-ц/2390/1086/16 заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2012 року скасовано, апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитними договорами від 26 січня 2007 року, 13 грудня 2007 року, 17 червня 2008 року та 17 вересня 2008 року задоволено.

16 квітня 2013 року Соснівським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-4255, виданого 24 січня 2013 року апеляційним судом Черкаської області.

Постановою Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 11 березня 2014 року накладено арешт на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

14 березня 2014 року відповідну інформацію щодо реєстрації обтяження у вигляді арешту на Ѕ частину квартири внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому позивачці стало відомо, що 13 грудня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційний-центр» Діденко О.П., незважаючи на наявні обтяження у вигляді арешту Ѕ частини квартири, що належить ОСОБА_2 , та Ѕ частини квартири, що належить позивачу, здійснено реєстрацію права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Згідно з інформації від 13 вересня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 06 лютого 2020 року державним реєстратором на підставі передавального акту від 11 жовтня 2019 року зареєстровано право власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк». 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт, відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набув всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесенян змін до відповідних договорів.

ОСОБА_1 вказала, що жодного повідомлення про наміри чи факт здійснення перереєстрації права власності їй не надходило і вона їх не отримувала, тому вважає, що такі дії та рішення відповідача в частині реєстрації права на об`єкт нерухомого майна за умови існування державної реєстрації обтяження у вигляді арешту порушують як її право власності на Ѕ частини квартири, так і право неповнолітньої дитини, яка зареєстрована та мешкає за адресою у АДРЕСА_1 , а також встановлене державним виконавцем обтяження на нерухоме майно, тому повинні бути скасовані як протиправні.

ОСОБА_1 вказала, що вимоги позову стосуються прийнятого КП «Реєстраційний центр» в особі державного реєстратора Діденка О.П. рішення в частині проведення реєстраційних дій за умови існування обтяження на нерухоме майно, тобто з порушенням вимог п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнео та їх обтяжень». Вважає, що реєстратор, прийнявши рішення про реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк» під час дії арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 37728409, виданої 11 березня 2014 року, вийшов за межі своїх повноважень.

Крім того зазначила, що реєстратором при здійсненні перереєстрації квартири у власність банку знехтувано положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та послалась на правові позиції Верховного Суду, викладених у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Також позивачка зазначила про те, що діями реєстратора було грубо порушено вимоги чинного законодавства щодо захисту прав неповнолітніх і, відповідно, права неповнолітнього ОСОБА_3 . Відсутність згоди служби у справах дітей, неповідомлення її державним реєстратором під час вчинення оскаржуваних дій, протирічить нормам ст. 177 СК України. ст. 16 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Керуючись вказаними вище доводами, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії та рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний-центр» Діденка О.П. про реєстрацію 13 грудня 2018 року права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк»; скасувати запис від 13 грудня 2018 року в Державному реєстрі речових пра на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк»; скасувати запис від 06 лютого 2020 року в Державному реєстрі речових пра на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Альфа-Банк».

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту цивільних прав, оскільки разом із позовними вимогами про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не заявлено одночасно вимоги про визнання, зміну чи припинення речових прав на спірне нерухоме майно.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника - адвоката Смаглія В.М.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції фактично зовсім не розглянуті позовні вимоги щодо правомірності дій державного реєстратора під час винесення рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на належну позивачці квартиру та здійснення державної реєстрації.

Скаржник зазначає, що АТ «Альфа-Банк» не було направлено апелянту копії рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття у власність банку, де було б зазначено про проведення попередньої незалежної експертної оцінки квартири, щоб розуміти, за якою ціною банк забрав у власність іпотечну квартиру, та не зазначено суми боргу, яку банк погасив за рахунок набуття у власність предмету іпотеки, що належить позивачці та ОСОБА_2 . Виконавче провадження по примусовому стягненні заборгованості за кредитним договором в Соснівському РВ ДВС у м.Черкаси на даний час триває.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що жодного повідомлення про наміри чи факт здійснення перереєстрації права власності їй не надходило і вона їх не отримувала. Надані АТ «Альфа-Банк» під час розгляду справи судом першої інстанції документи також не містять доказів отримання позивачем вказаного повідомлення.

Крім того апелянт у скарзі зазначає, що такі дії та рішення відповідача в частині реєстрації права на об`єкт нерухомого майна за умови існування державної реєстрації обтяження у вигляді арешту порушують як її право власності на частину квартири, так і право неповнолітньої дитини, яка зареєстрована та мешкає за адресою - АДРЕСА_1 , а також - встановлене державним виконавцем обтяження на нерухоме майно, тому повинні бути скасовані як протиправні.

Далі скаржник акцентує увагу суду апеляційної інстанції на тому, що державним реєстратором при здійсненні перереєстрації квартири у власність банку знехтувано положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаний Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження. Оскільки квартира АДРЕСА_2 використовується як місце постійного проживання позивачки та її сім`ї, вона не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) протягом дії означеного Закону, у тому числі шляхом реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання боржником умов укладеного кредитного договору. Звертає увагу суду на те, що аналогічний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11- 474апп19), від 19 травня 2020 року (справа № 644/3116/18; провадження № 14-45цс20). Таким чином у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк».

Керуючись такими доводами та приймаючи до уваги фактичні обставини даної справи, ОСОБА_1 наголошує на тому, що її права як власниці вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту.

Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції було формально відмовлено у задоволенні позовних вимог лише із процесуальних міркувань у зв`язку з тим, що позивачка не звернулася із позовною вимогою про припинення за банком права власності на спірну квартиру.

Жодного разу, під час перебування позову ОСОБА_1 у провадженні суду першої інстанції судом не висловлювалося зауважень на адресу позивачки із приводу як не вірно обраного способу захисту, так і з приводу неточності чи не зрозумілості суті чи форми позовних вимог, згідно заявленого позову, що вселяло надію у неї на справедливий та об`єктивний розгляд судом справи по суті. Суд першої інстанції не роз`яснив її процесуальних прав по справі та не вказав на існуючі недоліки процесуального характеру, які б заважали суду розглянути даний спір по суті, оскільки за умови дотримання судом процесуальних норм, передбачених ст.49, ст. 197-198 ЦПК України, у позивача була б реальна можливість до початку розгляду справи по суті відкорегувати та уточнити свої позовні вимоги таким чином, щоб у суду не виникало жодних процесуальних питань стосовно як обраного способу судового захисту, так і заявлених позовних вимог.

Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Акцентує увагу на постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), в яких зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Крім того, з посиланням на практику ЄСПЛ, просить врахувати, що у разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99)

Скаржник зазначає, що при розгляді справи істотне значення має та обставина, що відмова в позові з причин неправильного визначення правової підстави за одночасної ідентичності матеріального змісту позовних вимог фактично скеровує позивачів на повторне звернення до суду, повторне проходження судових процедур, у тому числі і сплату судових витрат, повторне доведення фактичних підстав позову тощо, що не відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також спотворює завдання цивільного судочинства, зафіксоване у статті 2 ЦПК України. Вказані правові висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц та безпідставно не застосовані судом першої інстанції.

Апелянт вказує, що в порушення вказаних правових висновків, суд першої інстанції фактично усунувся від розгляду справи, не встановивши неправомірність дій відповідачів щодо реєстрації права власності на належне позивачці нерухоме майно, відмовив у задоволенні позовних вимог лише через те, що позивачем не було враховано зміни у законодавстві щодо скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи наведене, скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному дослідженні обставин справи, тому просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 по суті.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, вказала на недотримання банком процедури позасудового порядку звернення стягння на предмет іпотеки; необхідність застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; проведення реєстраційних дій за умови існування обтяження на нерухоме майно; порушення прав неповнолітнього ОСОБА_3 .

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 26 січня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (надалі іпотекодержатель) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (надалі іпотекодавець) укладено іпотечний договір № ІД 895/06-034-23, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавець передає в потеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання ОСОБА_2 (позичальник) зобов`язань за договором кредиту № 895/06-034-23 від 26 січня 2007 року, укладеним між іпотекодержатилем та позичальником, наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на нерухоме майно серія ЯЯЯ № 596028 від 30 листопада 2006 року.

Пунктом 4.1 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 4.5 договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержатилем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом організації іпотекодержатилем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (а.с. 36-40, т.1).

Згідно з повідомленням ПАТ «Укрсоцбанк» від 26 березня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 06 березня 2018 року складає 33 986, 84 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 06 березня 2018 року становить 900 042, 22 грн. У вказаному листі-вимозі банк також повідомляє, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 82, т.1).

27 березня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_1 це повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с. 83-86, т.1).

Згідно з висновком СОД ТОВ «Бізнес Ассіст» від 28 жовтня 2018 року вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (1/2 частки) та ОСОБА_1 (1/2 частки) згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 листопада 2006 року станом на 25 жовтня 2018 року складає 1 066 811 грн. (а.с. 87).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухом майно від 19 грудня 2018 року №150240760 державним реєстратором Діденком О.П. 13 грудня 2018 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк», підстава виникнення права власності: рекомендоване повідомлення про вручення, серія та номер: 647, виданий 18 жовтня 2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; повідомлення, серія та номер: 151/18, виданий 26 березня 2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; договір кредиту, серія та номер: 895/06-034-504, виданий 17 вересня 2008 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 ; іпотечний договір, серія та номер ІД 895/06-034-504, виданий 17 вересня 2008 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 88, т.1).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції 23 лютого 2006 року, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

За матеріалами справи встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

При цьому доказів про належне повідомлення позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачем не подано, оскільки банком не надано належних та допустимих доказів щодо отримання іпотекодавцями, зокрема ОСОБА_1 , письмової вимоги банку від 26 березня 2018 року. Даних щодо вручення позивачці рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 647 банком не надано. Відповідно до інформації з офіційного сайту ПАТ Укрпошта щодо відстеження поштового відправлення: дані про відправлення за номером 647 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі. Державним реєстратором при проведенні реєстраціної дії зазначено про рекомендоване повідомлення про вручення, серія та номер: 647, проте іпотекодавцем не спростовані доводи позивачки щодо неотримання вимоги банку від 26 березня 2018 року.

У пункті 2.4.7 іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки реалізувати його відповідно до приписів законодавства України, зокрема, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо.

З наведено слідує, що реалізація предмета іпотеки повинна проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку.

Проте іпотекодержатилем не надано суду належних доказів дотримання визначених вище вимог Закону та Порядку, зокрема щодо направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання та його отримання іпотедокавцем.

Відтак державна реєстрація права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку.

До аналогічних висновків прийшов ВС за результатами розгляду справи з тотожними правовідносинами № 711/6908/18 у постанові від 09 вересня 2020 року.

Крім того 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Оскільки квартира АДРЕСА_2 використовується позивачкою та членами її сім`ї як місце постійного проживання, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб (а.с. 14, т.1), тому не може бути примусово стягнута на підставі дії вказаного вище Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 26 січня 2007 року № 895/06-034-23.

Отже у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження 14-45цс20).

Крім того матеріалами справи підтверджена реєстрація неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі, на яку було звернено стягнення (а.с. 13, 14 т.1).

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. При цьому органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових і житлових прав дітей при відчуженні приміщень чи купівлі нового помешкання.

Однак, приймаючи рішення про звернення стягнення на спірну квартиру, що є предметом іпотеки, шляхом позасудового визнання права власності на квартиру за іпотекооодержатилем, банком були порушені права неповнолітнього ОСОБА_3 , оскільки не було отримано згоди служби у справах дітей на звернення стягнення на квартиру, яка є місцем проживання дитини. Більш того вказаної обставини не були доведені до відому державному реєстратору під час вчинення оскаржуваних дій, що протирічить нормам ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Таким чином позивачем доведено протиправність рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк» № НОМЕР_1 від 19 грудня 2018 року та наявність правових підстав для скасування державної реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 , проведеної 13 грудня 2018 року.

Крім того 09 лютого 2020 року державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51040964 та 06 лютого 2020 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за акціонерним товариством «Альфа-банк» (а.с. 47, т.1).

Згідно з Інформації від 13 вересня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 06 лютого 2020 року державним реєстратором Починок Ю.В., на підставі передавального акту, серія та номер: 10221-10229, виданого 11 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за акціонерним товариством "Альфа-Банк", .

10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року. Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 вирішено затвердити передавальний акт (п. 2.1. протоколу). Таким чином 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів З.1., 5.3. Постанови Правління НБУ № 189 від 27 червня 2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників» затверджено Передавальний акт, відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також, набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Згідно з п. 1 Передавального акту від 15 жовтня 2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року (а.с. 227-248, т.1).

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено, що у силу ст. 512 ЦК України правонаступником прав та обов`язків, в тому числі за спірними правовідносинами, АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк», з метою захисту порушених прав позивачки слід скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Альфа-Банк», проведеної 06 лютого 2020 року.

Щодо ефективності заявленого позивачем способу захисту порушених прав апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У заявленому позові ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії та рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний-центр» Діденка О.П. про реєстрацію 13 грудня 2018 року права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», а також скасувати записи про про проведену державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк».

При цьому підставою для відмови у позові для районного суду стало саме те, що позивачкою разом із позовними вимогами про скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень не заявлено одночасно вимогу про визнання, зміну чи припинення речових прав на спірне нерухоме майно. В основу оскаржуване рішення суду першої інстанції покладений правовий висновок ВС, викладений у постанові від 23 березня 2020 року за результатами розгляду справи № 922/2589/19 за позовом Харківської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію.

У зазначеній постанові Верховний Суд вказав на те, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак апеляційний суд помилково зазначив про необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Таким чином Верховний Суд не погодився із висновком апеляційного суду про те, що, пред`явивши позовну вимогу про скасування рішення державного реєстратора, міськрада обрала неналежний і неефективний спосіб захисту своїх прав, який не спроможний призвести до відновлення порушеного права, вказавши на те, що виконанню підлягає судове рішення, в тому числі про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції зі змінами від 16 січня 2020 року).

Такі висновки дійсно вказують на обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту свого порушеного права шляхом скасування запису про держану реєстрацію права, оскільки такий спосіб захисту згідно діючих норм ч. 3 ст. 26 вказаного Закону України вже станом на час подачі позову не зможе призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації права за процедурою, визначеною у цьому Законі.

Проте правового висновку щодо правових наслідків звернення до суду із вимогою про скасування рішення державного реєстратора без заявлення вимоги про скасування, зміну чи припинення відповідного речового права як цього вимагає абзац 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка набрала законної сили 16 січня 2020 року, означена постанова у справі № 922/2589/19 не містить.

При цьому апеляційний суд враховує численну практику суду касаційної інстанції щодо залишення в силі рішень судів щодо визнання незаконним та скасування рішень про державну реєстрацію речового права без вирішення судом питання одночасного визнання, зміни чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), в тому числі і остаточне рішення у справі № 922/2589/19 після його перегляду судами вищих інстанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Слід зазначити, що на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідне положення містяться у постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Отже колегія суддів вважає, що не заявлення вимоги про скасування, зміну чи припинення відповідного речового права не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування державної реєстрації та застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Враховуючи вказані обставини, а також заявлення позивачем позовної вимоги про визнання протиправним дії та рішення державного реєстратора про реєстрацію 13 грудня 2018 року права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк», апеляційний суд зобов`язаний перевірити підстави такого позову, а також обставини, з якими закон пов`язує неможливість здійсненні державної реєстрації таких прав.

Щодо заявлення позову до співвідповідача державного реєстратора, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно слід розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування рішення про проведену державну реєстрацію права, якщо останнє порушує право або інтерес позивача.

У даній справі спір виник між позивачкою і АТ «Альфа-Банк» з приводу порушення останнім права власності позивача на квартиру внаслідок реєстрації за ним такого права.

Отже позовна вимога про визнання протиправною (незаконною) державної реєстрації права власності на земельну ділянку не може бути звернена до державного реєстратора, яку позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З огляду на те, що позивач заявив позов до неналежного співвідповідача - державного реєстратора Діденка О.П. апеляційний суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову до державного реєстратора з наведених вище підстав.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постановах № 915/127/18 від 04 вересня 2018 року та № 520/13067/17 від 01 квітня 2020 року, а також позицією Верховного Суду, викладеною за результатами розгляду справи № 722/1321/19 у постанові від 23 листопада 2021 року.

Проте, оскільки відповідачем у цій справі є не лише державний реєстратор, а й АТ «Альфа-банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» і належний відповідач залучений до участі у справі, участь державного реєстратора у справі у якості відповідача не впливає на правильність висновків суду та не перешкоджає розгляду справи по суті (висновок ВС за результатами розгляду справи № 711/6908/18 у постанові від 09 вересня 2020 року).

На підставі вищевикладеного, враховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення районного суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року апелянта було звільнено від сплати судового збору за звернення з апеляційною скаргою на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року, тому підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом у розмірі 2 522, 40 грн, які необхідно стягнутим з АТ «Альфа-Банк» на користь позивача. Судові витрати у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 783, 60 грн у порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь держави.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Смаглія В`ячеслава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 , проведеної 13 грудня 2018 року державним реєстратором Діденком О.П.

Скасувати державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , проведеної 06 лютого 2020 року державним реєстратором Починок Ю.В.

Припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 2 522, 40 грн судових витрат.

Стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь держави 3 783, 60 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 травня 2022 року.

Судді