Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 травня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участю секретаря - Сокур О. В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що ОСОБА_4 (далі-Позивач) та ОСОБА_2 (далі -Відповідач), з 13 серпня 2005 року перебували в шлюбі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року даний шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу, 24 січня 2017 року за спільні кошти сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за Відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , виданий 24 січня 2017 року Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Кривенький С.А. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №78690771 від 24.01.2017 р.

Квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу жодних питань щодо поділу майна, набутого ними з Відповідачкою спільно протягом перебування у шлюбі, не вирішувалося. Жодних договорів про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності між ними не укладалося.

Зважаючи на те, що між Позивачем та Відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, Позивач вирішив звернутися до суду щодо вирішення зазначеного спору.

Тому, просив суд визнати за ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ), право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) , право власності на іншу 1/2 частини квартири адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 1-2 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 16 ) та матеріали справи передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

30 листопада 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 20 ).

22 грудня 2021 року за вх. № 60162 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 21 ).

З вказаної інформації вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

Ухвалою судді 24 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання у справі на 27.01.2022 року ( а. с. 22-23 ).

27 січня 2022 року за вх. № 3751 судом отримано відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі ( а. с. 30-33 ).

27 січня 2022 року за вх. № 3754 судом отримано зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи наступним.

13 серпня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2021 року у справі №357/8795/21 було розірвано.

У шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Діти проживають та знаходяться на утриманні позивача, що підтверджується довідкою з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади та актом про фактичне проживання №220/ц від 20.01.2022 року.

Як вбачається із Акту про фактичне проживання позивач разом із дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Інших альтернативних місць проживання у позивача з дітьми немає.

Окрім того, позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про стягнення аліментів, справа №357/14074/21 знаходиться на розгляді, оскільки відповідач несвоєчасно виконує свої обов`язки щодо утримання дітей.

Разом з тим, відповідач зареєстрований та має у власності/ співвласності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначені обставини повинні враховуватись під час розгляду справи судом, оскільки в силу ст. 70 СК України можуть бути підставою для відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя.

За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуто таке майно: 24 січня 2017 року на ім`я позивача було придбано квартиру, загальною площею 43,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, вартістю 580 000 грн. згідно звіту про оцінку майна та 5 жовтня 2011 року на ім`я відповідача було зареєстровано автомобіль «Фіат добло», 2001 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1910 см3, орієнтовною вартістю 4 000 доларів США, що еквівалентно 112 000,00 грн.

Так, позивачем та відповідачем за спільні кошти та за час перебування в шлюбі 05.10.2011 року було придбано автомобіль «Фіат добло», 2001 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1910 см3. Водночас, 18.12.2020 року відповідач, без згоди і відома позивача, відчужив цей транспортний засіб. У відповіді Головного сервісного центру МВС №3242 від 26.01.2022 року зазначено, що 18.12.2020 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу. Відповідач уклав зазначений договір купівлі-продажу автомобіля без відома та згоди позивача, а отримані кошти використав у власних цілях, а саме придбав інший автомобіль, яким користується за межами території України, оскільки працює в Польщі та фактично з 2018 з`являється періодично на території України, має посвідку на постійне проживання у Польщі. Станом на дату продажу автомобіля сторони не підтримували сімейних стосунків, спільне господарство не вели. Таким чином, позивач вважає зазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна - автомобіля.

Окрім того, у 2013 році позивачу було надано її батьками 16 000 дол США на придбання житла, що були отримані від продажу батьківської квартири та розділені між позивачем та її братом. Зазначені кошти, разом із спільними коштами подружжя було інвестовано у квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою. Однак, у 2017 році цю квартиру було продано, а на отримані кошти придбано двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом поділу у даному випадку.

З огляду на це, оскільки половина вартості цього майна придбана за гроші, які позивач отримав від батьків в дарунок, тому поділу між подружжям підлягає лише 1/2 частини квартири.

Просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнали за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( РНОКПП: НОМЕР_2 ) право приватної власності на 3/4 частини квартири, загальною площею 43,9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) право приватної власності на 1/4 частини квартири, загальною площею 43,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), понесені позивачем витрати на правову допомогу ( а. с. 47-57 ).

01 лютого 2022 року за вх. № 4532 отримано відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Федоркіна А.В., який просить долучити до матеріалів справи та прийняти його до уваги при винесенні рішення ( а. с. 77-78 ).

09 лютого 2022 року суд протокольною ухвалою об`єднав в одне провадження первісний позов ОСОБА_4 із зустрічним позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ( а. с. 83-85 ).

17 березня 2022 року за вх. № 8960 судом отримано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник відповідача за зустрічним позовом - адвокат Федоркін А.В. просив у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити в повному обсязі ( а. с. 88, 89-92 ).

Останнього разу розгляд справи було відкладено на 17 травня 2022 року ( а. с. 96 ).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Федоркін А.В. підтримав позовні вимоги ОСОБА_4 , надав пояснення аналогічні викладеним у позові та просив позов задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Рашкова В.В., кожна окремо, в судовому засіданні підтримали зустрічну позовну заяву, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили її задовольнити. Первісний позов ОСОБА_4 просили залишити без задоволення.

Свідок ОСОБА_7 , який є батьком ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що допомагав разом із дружиною дітям. Кошти на придбання квартири давав, частково він, а частково батьки ОСОБА_4 . Яку суму він надав, не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_8 , який є братом ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що батько подарував йому квартиру, яка придбалася для нього та його сестри ОСОБА_2 за 28 000 доларів США. За половину квартири, він спочатку у 2012 році віддав 7000 доларів США сестрі, а інші 7000 доларів США у 2014-2015 році. Передачу грошей жодним чином не оформлювали. Гроші на спірну квартиру, його сестри та ОСОБА_4 , яка була придбана в період шлюбу, йому не відомо хто давав. Знає, що його сестра позичала гроші у тітки, але скільки і коли він не пам`ятає.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2005 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне Свідоцтво про шлюб ( а. с. 61 ).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано ( а. с. 10-11 ).

Зазначене не спростовано і сторонами в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи.

У даному шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження ( а. с. 65, 66 ).

Встановлено, що за час перебування у шлюбі, 24 січня 2017 року подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи Договором купівлі-продажу квартири ( а. с. 5 ).

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2017 року ( а. с. 6 ).

Оскільки вищевказана квартира була придбана подружжям перебуваючи в шлюбі за спільні кошти, то з урахуванням принципу рівності часток позивач ОСОБА_4 звертаючись до суду вважає за доцільне поділити спільне майно шляхом визнання 1/2 частини квартири за ним, а іншої 1/2 частини за відповідачем ОСОБА_2 .

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 за зустрічним позовом вважає, що спільна квартира повинна бути розподілена наступним чином, за нею визнати право власності на 3

/4 частини, а за ОСОБА_4 1/4 частина, так як частину коштів на її придбання надали їй батьки, а також з нею проживає двоє неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Оскільки вищевказане нерухоме майно придбано подружжям у шлюбі, що не було спростовано сторонами, то таке майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Норми ст. ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

В постанові від 22 січня 2020 року (№ 711/2302/18) Верховний Суд дійшов висновків, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № № 462/518/18, провадження № 61-13422св19.

Відповідач ОСОБА_2 , як в зустрічному позові так і в судовому засіданні під час розгляду даної справи зазначала, що більшість грошей на придбання спірного майна, їй було надано батьками, а також на її утриманні перебувають двоє неповнолітньої дитини, тому її частка у спірному майні повинна бути збільшена, а суд відповідно відійти від рівності часток у спірному майні.

Так, ОСОБА_2 зазначала, що більшість грошей на придбання спірного майна їй надали батьки, однак з боку останньої не було надано жодного належного та допустимого доказу зазначеному.

Навпаки, за клопотанням ОСОБА_2 в судовому засіданні в якості свідка був допитаний її батько ОСОБА_7 , який пояснив, що допомагав разом із дружиною дітям. Кошти на придбання квартири давав, частково він, а частково батьки ОСОБА_4 . Яку суму він надав, не пам`ятає.

Не було підтверджено доводи ОСОБА_2 , що більшість грошей на придбання спірного майна було надано її батьками і свідком ОСОБА_8 , який є братом ОСОБА_2 .

В судовому засіданні зазначений свідок пояснив, що гроші на спірну квартиру, яка була придбана його сестрою та ОСОБА_4 в період шлюбу, хто давав йому не відомо. Знає, що його сестра позичала гроші у тітки, але скільки і коли він не пам`ятає.

Зазначав, що батько подарував йому квартиру, яка придбалася для нього та його сестри ОСОБА_2 за 28 000 доларів США. За половину квартири, він спочатку у 2012 році віддав 7000 доларів США сестрі, а інші 7000 доларів США у 2014-2015 році. Передачу грошей жодним чином не оформлювали.

Отже, з боку ОСОБА_2 жодним належним чином не було доведено в судовому засіданні, що спірна квартира була придбана за гроші, більшість з яких належала їй на праві приватної власності.

Не заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_2 , що частка спільного майна подружжя повинна бути збільшена на її корить, так як з нею проживають неповнолітні діти, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, з боку ОСОБА_2 не було надано жодного належного та допустимого доказу обставин, що мають істотне значення для можливого відступлення судом від засад рівності часток подружжя.

Окрім того, з боку відповідача ОСОБА_2 не доведеного того, що ОСОБА_4 не надає матеріальної допомоги дітям.

До того ж, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_4 та заочним рішенням позов в період дії військового стану було задоволено.

Таким чином, з боку відповідача ОСОБА_2 не підтверджено, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При цьому ОСОБА_2 не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які вона щомісячно несе на утримання дітей, а також, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/685/19.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 570/685/19 та встановив, що проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Колегія суддів погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року у справі справа № 448/1722/16-ц, провадження № 61-22380св19, Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17.

Отже, право власності батьків і дітей ніяк між собою не пов`язано. За час спільного проживання діти не набувають права власності на нажите сім`єю майно.

Судом також враховано і позицію, яка була викладена у постанові ВС від 02 березня 2020 року у справі справа № 448/1722/16-ц.

Верховний Суд у зазначеній постанові ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин, Верховний Суд вважає, що позбавлення відповідача права власності на спірний будинок за умови відсутності в останнього іншого житла буде становити для нього надмірний тягар, неспіврозмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідач ОСОБА_2 зазначала у зустрічному позові про те, що ОСОБА_4 має у власності/співвласності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , однак жодного доказу зазначеному з боку ОСОБА_2 суду не надано.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України ).

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч. 1 ст. 80 ЦПК України ).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ).

Оскільки під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження тому, що вищевказане нерухоме майно було придбано сторонами в період шлюбу за спільні кошти, іншого сторонами на надано, то вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за колишнім подружжям право власності по 1/2 за кожним, на квартиру АДРЕСА_1 є такими, що підлягають задоволенню.

В свою чергу, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя не підлягають задоволенню з вищенаведеного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України "Про судовий збір").

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

При зверненні до суду з позовними вимогами позивачем ОСОБА_4 було сплачено судовий збір в розмірі 2 900 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про сплату № 81919 від 23.11.2021 року ( а. с. 3 ).

Оскільки вимоги позивача ОСОБА_4 підлягають задоволенню, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у вищезазначеному розмірі, понесення яких ОСОБА_4 при зверненні до суду документально підтверджено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 57, 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 2, 3, 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 133, 141, 187, 258-259, 263-265, 268, 273 274, 353-355 ЦПК України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України "Про судовий збір", суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2 900 ( дві тисячі дев`ятсот ) гривень.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 23 травня 2022 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов