Справа № 441/877/19 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/462/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю - позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року (повний текст складено 10 січня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Комарнівська міська рада Городоцького району Львівської області про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В:

в травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати виконком Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області внести зміни в книгу реєстрації народжень, актовий запис № 03 від 12.03.2018 року, вказавши його батьком дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що у період з 21.11.2013 року по 30.01.2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання такого, через деякий час стосунки між ними поновились, вони почали вести спільне господарство та продовжували проживати однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_4 , однак, враховуючи те, що дитина була народжена відповідачем після розірвання шлюбу, в актовий запис про народження дитини відомості про батька внесені згідно частини першої статті 135СК України за заявою матері.

Зазначив, що через деякий час відповідач забрала дочку, покинула житло, де вони проживали разом та повернулась проживати до місця реєстрації, на прохання повернутись не реагувала. Крім того, вказав, що впродовж 2018 року він перераховував кошти на утримання дитини, купував подарунки, однак відповідач зустрічей з ним уникала, брати участь у вихованні дитини йому не давала, чим, на його думку, порушила його батьківські права на догляд та спілкування з дитиною, згодом поїхала за межі території України. Враховуючи, що ОСОБА_2 не визнає факт батьківства позивача відносно дитини ОСОБА_4 , просив суд постановити рішення, яким визнати його батьком дитини.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Вирішено: визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , батьком малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внести зміни до актового запису про народження № 03 від 12.03.2018 року, складеного виконавчим комітетом Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області, вказавши у графі «відомості про батька», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , громадянина України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , 768 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач ОСОБА_3 не є батьком її дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки в період, коли вона завагітніла, шлюб між сторонами було вже розірвано, вони проживали більше року окремо, жодних відносин не підтримували, в тому числі і статевих. Запис у свідоцтві про народження дитини відносно батька зроблено лише з її слів.

Доводи позивача, викладені у позовні заяві, не відповідають дійсності, вона виховує самостійно дитину як одинока мати, дитина позивача зовсім не

цікавить, за 4 роки останній жодним чином не допомагав дитині, не цікавився її здоров`ям, благополуччям, матеріальним забезпеченням. На думку апелянта, він не переслідує жодних батьківських почуттів, адже не є її батьком, натомість використовує дитину та цю справу виключно як психологічний тиск на неї, та як помсту за припинення стосунків.

Щодо неявки апелянта до експертної установи, зазначає, що інформувала експерта про неможливість явки у визначений ним час по причині її стану здоров`я та здоров`я дитини, перебування на лікуванні, на підтвердження чого подавала експерту відповідні медичні довідки.

Вважає, що висновок експертизи не є єдиним доказом підтвердження батьківства.

Просить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В свою чергу, в квітні 2022 року надійшов відзив позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу. Такий мотивує тим, що апеляційна скарга ОСОБА_2 містить сумнівні та неправдиві доводи. Так, останньою долучено до апеляційної скарги три медичні довідки, які, на її думку, виправдовують неявку до експертної установи для проведення судової молекулярно - генетичної експертизи. Проте, на думку апелянта, такі не можуть братися до уваги судом, оскільки одна з таких написана на простому аркуші, а не на бланку, на іншій відсутня печатка амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Комарно. Вважає, що підставою міг слугувати лікарняний, проте такий останньою такий не надано. Окрім того, ОСОБА_2 має адвоката, який мав можливість бути присутнім в судових засіданнях під час розгляду справи в суді.

Звертає увагу на те, що продовжує відвідувати свою доньку в м.Комарно, привозить подарунки та кошти, хоча відповідачка чинити перешкоди йому в цьому.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача в заперечення доводів апеляційної скарги , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пунктів 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що стороною відповідача не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності кровного споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 чи факту походження дитини від іншого чоловіка. Заперечення позову ОСОБА_2 та її ухилення від участі у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи є лише способом захисту та має на меті відмову в позові про визнання батьківства, що суперечить правам дитини та позивача як батька, які надані їм СК України та Конвенцією ООН про права дитини.

Позивач визнає своє батьківство, надає матеріальну допомогу на утримання дитині ОСОБА_4 , бажає у подальшому приймати участь у вихованні дитини, а тому визнання ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4 відповідає інтересам малолітньої дитини. Відтак, дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з частиною 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» викладена позиція, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилась не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Пунктом 9 постанови встановлено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

За змістом частини першої статті 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Тобто стаття 128 СК встановлює перелік необхідних умов для визнання батьківства у судовому порядку. По-перше, батьки дитини не повинні перебувати у зареєстрованому шлюбі між собою (реєстрація народження дитини в органах РАЦС і Свідоцтво про її народження підтверджують, що вона народилася не в зареєстрованому шлюбі). По-друге, ймовірний батько дитини, народженої поза шлюбом, чи її мати відмовляються від подання спільної заяви про добровільне визнання батьківства.

Відповідно до частини третьої статті 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Наприклад, доказами батьківства конкретного чоловіка можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та інше). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме позивач. Крім цього, на сьогодні існує багато видів різноманітних експертиз, які дозволяють встановити батьківство з великою мірою точності. Такими є, наприклад, генетична дактилоскопія (по ДНК, де міститься генетичний код, індивідуальний для кожної особи, при цьому ДНК дитини завжди поєднує ознаки ДНК матері та батька), експертиза по амніотичній рідині (води при вагітності).

Але висновок експертизи з питання походження дитини є одним з доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Тобто у залежності від конкретних обставин суд може як прийняти до уваги, так і відхилити будь-які надані сторонами докази, але при цьому ні один з них не може мати пріоритетного характеру стосовно інших доказів.

Судом установлено, що сторони у справі з 21.11.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 30 січня 2016 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції розірвано, актовий запис № 13 (а.с. 6).

Через деякий час подружні відносини між ними поновились і сторони стали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 .

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , її батьками зазначено: мати ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_3 ( а.с.4).

Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері дитини (а.с.5).

Позивач визнає своє батьківство та вважає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 своєю рідною дочкою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року в справі №562/1155/18(провадження № 61-11709св19) зроблено висновок, що: «частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. […] Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».

Подібні за змістом висновки щодо застосування положень статті 53 КпШС України містяться у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 754/3558/16-ц.

За клопотанням позивача у справі двічі призначалась судова експертиза, а саме: генотипоскопічна (генетична) експертиза та судова молекулярно - генетична експертиза (а.с. 72, 142). Однак, такі експертизи не проведенні у зв`язку із неявкою до експертної установи ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_4 , що унеможливило проведення такої (а.с. 110 - 111, а.с. 156 -159).

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За приписами частини першій статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Судом встановлено, що відповідач, яка була достовірно обізнана про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, належним чином повідомлена експертною установою про дату, час та місце проведення судово - медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК), не з`явилася для забору біологічних зразків разом із дитиною, що свідчить про її ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі.

У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що нез`явлення відповідача разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо дитини. Судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача разом із дитиною у її проведенні.

Відповідач не довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду можливість визнати факт, який відповідачем заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від позивача.

Перевіривши наявні у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції встановив, що позивач визнавав своє батьківство, займався вихованням малолітньої дитини ОСОБА_4 , надавав матеріальну допомогу, і бажає у подальшому приймати участь у вихованні дитини, а тому визнання ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4 відповідає інтересам малолітньої дитини. Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти визнання ОСОБА_3 батьком малолітньої дитини, не навела жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача та наданих ним доказів.

Апеляційна скарга містить посилання про недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, але у ній відсутні конкретні аргументи, які б свідчили про неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення по суті, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи, чи аргументи, які є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що, вирішуючи цей спір, суд першої інстанції дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам із урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, зробив правильний висновок про визнання позивача ОСОБА_3 батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому колегія суддів враховує і психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька; завдяки йому утверджується природний обов`язок батька турбуватися про своїх нащадків.

У справі «Ельсхольц проти Німеччини», в пункті 43 Європейський суд з прав людини зазначив, що взаємне спілкування дитини зі своїм батьком є фундаментальна складова сімейного життя навіть у разі розриву відносин між батьками. Якщо право батька на доступ до власної дитини обмежується, то існує серйозна небезпека ослаблення сімейних відносин між батьком та малолітньою дитиною (пункт 49).

Відповідач належних та допустимих доказів на спростування факту походження дитини від позивача та відсутності кровного споріднення між ним та дитиною, чи факту походження дитини від іншого чоловіка, суду не надала, і судом таких доказів не здобуто.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про задоволення позову про визнання батьківства, та відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки батьківство позивача ОСОБА_3 доведено зібраними доказами.

Відповідно до п.п. 2.13.1., 2.16.4.Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» № 96/5 від 12.01.2011 року рішення суду про визнання батьківства є підставою для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини. На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

У відповідності до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

А відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову про внесення змін у актовий запис про народження дитини ОСОБА_4 , зокрема про батька дитини, у зв`язку із визнанням позивача ОСОБА_3 її батьком.

В апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави до скасування рішення судуі у цій частині, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надала будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатніми.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2021року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 травня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич