Постанова

Іменем України

18 травня 2021 року

м. Київ

справа № 757/1587/21-ц

провадження № 61-14648св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», АТ «Ощадбанк», банк), про захист прав споживачів, у якому просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати за кожний день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного виконання у розмірі 15 051,97 грн, три проценти річних у розмірі 12 304,04 грн та пеню у розмірі 4 490 976,36 грн.

Позов мотивував тим, що 19 червня 2015 року на підставі укладеного між АТ «Ощадбанк» та ним договору про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжних карток, відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 у філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку. Відкриття рахунку було обумовлено необхідністю отримання ним оплати за виконану роботу від ТОВ «Синтоп».

У червні-серпні 2015 року на зазначений рахунок від ТОВ «Синтоп» надійшли грошові кошти у розмірі 880 583,60 грн, однак 25 серпня 2015 року, згідно із листом Управління фінансового моніторингу Ощадбанку, було зупинено всі видаткові операції по його рахунку, а 09 вересня 2015 року Державна служба фінансового моніторингу України своїм рішенням також зупинила всі фінансові операції по рахунку і передала матеріали до правоохоронних органів.

Наприкінці вересня 2015 року ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на кошти на його рахунку в межах кримінального провадження.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 761/32089/18, який набрав законної сили, ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за частиною першою статті 14, частиною другою статті 258-5 КК України, а також скасовано арешт грошових коштів у сумі 880 583,60 грн, що знаходилися на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку.

02 жовтня 2018 року він через представника звернувся до філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку із заявою про здійснення безготівкового переказу коштів на ім`я третьої особи, на що листом АТ «Ощадбанк» від 19 жовтня 2018 року отримав відмову з посиланням на те, що банком проведено оцінку ризиків за операціями, оскільки контрагент-відправник коштів на рахунки був фігурантом кримінальної справи з розслідування можливого фінансування тероризму, банк змушений вжити всіх можливих заходів щодо виключення ймовірності використання його послуг для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму.

29 липня 2019 року він повторно подав до філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку заяву на безготівковий переказ коштів, у задоволенні якої листом банку від 06 серпня 2019 року відмовлено.

З метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду і рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року, залишеним у цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на його користь кошти у розмірі 880 583,60 грн.

Лише після набрання чинності рішенням суду банк виконав розпорядження його представника і 17 січня 2020 року здійснив безготівковий переказ грошових коштів за реквізитами, вказаними у заяві.

Невиконання банком розпорядження клієнта з переказу коштів за заявою від 29 липня 2019 року свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, у вигляді інфляційних втрат і трьох процентів річних, а також сплати пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про переказ коштів до дня фактичної видачі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року у складі судді Вовка С. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за кожний день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного виконання зобов`язання у розмірі 15 051,97 грн, три проценти річних у розмірі 12 304,04 грн та пеню у розмірі 4 490 976,36 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 29 липня 2019 року представник позивача ОСОБА_3 , як особа, уповноважена на розпорядження належними позивачу коштами, звернулася до АТ «Ощадбанк» із заявою про їх переказ, однак банк листом від 06 серпня 2019 року незаконно відмовив у їх перерахуванні.

Відмова банку у здійсненні переказу є порушенням договірних зобов`язань і свідчить про прострочення грошового зобов`язання, що є підставою для застосовування до банку цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України та частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнутоз АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 88 058,36грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зобов`язання банку із перерахування грошових коштів з одного рахунку на інший не може вважатись грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів клієнту, а в наданні банком послуг щодо їх переказу за дорученням клієнта. За таких обставин стаття 625 ЦК України, яка визначає правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки зобов`язання з переказу коштів не є грошовим, а відповідальність за його порушення передбачена умовами договору та спеціальним Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Це ж стосується застосування судом до спірних відносин частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і стягнення пені у розмірі 4490976,36 грн, що є помилковим.

За змістом даної норми вона підлягає застосуванню лише у випадку, якщо інше не передбачено законодавством.

Проте відповідальність за порушення банком, що обслуговує платника, визначених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, встановлена статтею 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у вигляді пені у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення та не більше 10 відсотків суми переказу. Цей Закон є спеціальним у спірних правовідносинах.

Оскільки АТ «Ощадбанк» без належних правових підстав відмовив позивачу у здійсненні переказу коштів з його рахунку на рахунок в іншій банківській установі, чим позбавив його права вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, апеляційний суд дійшов висновку, що банк має нести відповідальність у вигляді пені на підставі статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з висновками апеляційного судув частині відмови у задоволенні заявлених ним вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України»не погодилось із висновками апеляційного суду щодо стягнення пені, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що під час вирішення спору апеляційний суд застосував норми матеріального права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 742/1015/15-ц, від 13 вересня 2017 року у справі № 760/788/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17(провадження № 14-435цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19).

За змістом доводів касаційної скарги на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, з банку підлягає стягненню пеня, відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону.

Касаційна скарга АТ «Державний ощадний банк України» мотивована тим, що вирішуючи спір та стягуючи з банку пеню, суд апеляційної інстанції в порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права - частини третьої статті 1068 ЦК України, пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункту 2.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, не врахував вказані положення законодавства в частині виконання банками доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів. Відсутність (незаповнення) клієнтом реквізиту «сума переказу» в документі на переказ (розрахунковому документі) унеможливлює його виконання банком, а тому банк не несе відповідальності за невиконання документа на переказ (розрахункового документа), який не містить розпорядження клієнта щодо суми переказу.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме з питання застосування пунктів 32.2, 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в частині обов`язку банку виконати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів в ситуації відсутності в таких документах на переказ реквізиту «сума переказу», та відповідальності банку за невиконання документа на переказ (розрахункового документа), який не містить розпорядження клієнта щодо суми переказу, зокрема, у випадку незаповнення клієнтом реквізиту «сума переказу» в документі на переказ.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому до Верховного Суду відзиві АТ «Ощадбанк» заперечує проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 та просить залишити її без задоволення, а подану банком касаційну скаргу задовольнити.

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила поновити (продовжити) встановлений судом строк для його подання.

Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_1 та його представник отримали копію касаційної скарги АТ «Ощадбанк» поза межами строку, встановленого судом для надання відзиву.

Частиною другою статті 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Аналіз клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та наявні у матеріалах справи зворотні повідомлення разом з повернутими поштовими відправленнями свідчить, що строк на подання відзиву на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» пропущений позивачем з поважних причин, а тому суд його продовжує, на підставі статті 127 ЦПК України.

У відзиві представник ОСОБА_1 заперечує проти доводів касаційної скарги АТ «Ощадбанк» та просить залишити її без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судами

19 червня 2015 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжних карток, за умовами пунктів 1.1.1, 1.1.2 якого банк відкрив позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 на умовах тарифного пакету «Соціальний» і надав платіжну картку для здійснення платіжних операцій.

Згідно з пунктом 1.2 договору банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечує проведення розрахунків за операціями, в тому числі здійсненими з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту.

У пункті 4.2 договору сторонами обумовлено, що всі інші умови цього договору, зокрема перелік операцій, що вчиняються банком за рахунком, в тому числі за допомогою систем WEB-банкінг «Ощад 24/7» та/або Mobile-банкінг «Ощад 24/7», права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок нарахування процентів визначаються Правилами здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк», які є невід`ємною частиною цього договору, та Тарифами, правилами відповідної Міжнародної системи, нормами чинного законодавства, Інструкцією користувача.

У червні-серпні 2015 року на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивача, надійшли грошові кошти у розмірі 880 583,60 грн.

25 серпня 2015 року листом Управління фінансового моніторингу у АТ «Ощадбанк» зупинено всі видаткові операції за вказаним рахунком.

09 вересня 2015 року згідно з рішенням Державної служби фінансового моніторингу України також зупинено всі фінансові операції за вказаним рахунком і передано матеріали до правоохоронних органів.

У межах кримінального провадження ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року на грошові кошти у сумі 880 583,60 грн. на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк», накладено арешт.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 761/32089/18, який набрав законної сили, ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 14, частиною другою статті 258-5 КК України, а також вирішено долю речових доказів, у тому числі скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року на грошові кошти у сумі 880 583,60 грн, що знаходяться на банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 у філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк».

02 жовтня 2018 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5 звернулася до філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» із заявою, в якій просила повідомити, чи може вона на підставі наданих довіреностей замовити основну на ім`я власника рахунку та додаткову на її ім`я картки, отримати готівкові кошти через касу банку, а також здійснити безготівковий переказ коштів на ім`я третьої особи.

У відповідь на вказану заяву АТ «Ощадбанк» листом від 04 жовтня 2018 року попросив надати банку: документи на підтвердження трудових відносин з ТОВ «Синтоп» (копію трудової книжки, копії наказів про призначення на посаду та звільнення з посади, копію трудового договору тощо); довідку форми № 1ДФ з органів фіскальної служби; інформацію (персоніфікацію) з органів ПФ України, а листом від 19 жовтня 2018 року повідомив, що проведено оцінку ризиків за операціями, які повірений має намір здійснити, враховуючи той факт, що рахунки, право розпоряджатись якими надано їх власниками відповідно до нотаріально засвідчених довіреностей, не обслуговувалися більше 3-х років (відсутній рух коштів), а також те, що контрагент-відправник коштів на рахунки був фігурантом кримінальної справи з розслідування можливого фінансування тероризму (в рамках якої, у тому числі, мали місце обмеження), банк змушений вжити всіх можливих заходів, щодо виключення ймовірності використання його послуг для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму. У зв`язку з цим виникла необхідність у проведенні уточнення інформації щодо ідентифікації, верифікації та вивчення зазначених фізичних осіб шляхом особистого їх звернення до установи банку.

29 липня 2019 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5 повторно подала до філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заяву про здійснення безготівкового переказу коштів з рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Ощадбанк» на рахунок № НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ».

06 серпня 2019 року АТ «Ощадбанк» надало відповідь, що розрахунково-касове обслуговування рахунку буде проведено після надання до банку всіх документів/відомостей, що вимагаються банком, та після особистої явки власників рахунків до установ банку для проведення верифікації і уточнення інформації про клієнта, оскільки частково надана інформація клієнтів є сумнівною і потребує уточнення, що зазначалося у листі банку від 25 січня 2019 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року у справі № 757/30819/19-ц стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 880 583,60 грн, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , інфляційні втрати у розмірі 65264,50 грн, 3 % річних у розмірі 17 877,05 грн, пеню у розмірі 3 % за кожний день прострочення у розмірі 6 525 124,48 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині стягнення інфляційних втрат, 3 % річних і пені, нарахованої на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», та відмовлено у задоволенні вимог в цій частині.

В іншій частині вимог рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

16 січня 2020 року АТ «Ощадбанк» здійснив безготівковий переказ грошових коштів ОСОБА_1 у розмірі 880 583,60 грн з рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Ощадбанк» на рахунок № НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ» відповідно до заяви, поданої 16 січня 2020 року представником ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5 , та платіжного доручення від 16 січня 2020 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами 19 червня 2015 року договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку і пов`язані із відмовою банку здійснити безготівковий переказ грошових коштів на рахунок в іншій банківській установі.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, зокрема, передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1066 ЦК Українипередбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) викладено висновок, що за змістом статей 509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати відборжника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатися грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 569/8539/17 (провадження № 61-13186св20).

Відповідно до укладеного сторонами договору (договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки), зобов`язання АТ «Ощадбанк» полягає у виконанні банком доручення про перерахування коштів, які надходять клієнту. Так, відповідне зобов`язання не полягає у передачі позивачу власного майна банку, зокрема належних йому грошових коштів, оскільки його змістом є виконання доручення щодо зарахування майна - грошових коштів, які належать клієнту і знаходяться у його вільному розпорядженні на його поточному рахунку.

Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 464/6236/16 (провадження № 61-724св17).

Спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів та встановлює відповідальність суб`єктів переказу, є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що вказано у його преамбулі.

Переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (пункт 1.24 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Відповідно до пункту 5 частини першої статі 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Споживач фінансових послуг - це фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Отже, положення пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між учасником ринку фінансових послуг (надавачем фінансових послуг) та споживачем фінансових послуг (споживачем) за договором про надання фінансових послуг.

Стягнення і нарахування пені позивачем за порушення банком строків виконання доручення клієнта на переказ коштів обґрунтовувалось частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, вказаною нормою передбачено, що у разі, коли виконавець прострочує виконання роботи (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Проте за змістом цієї норми вона підлягає застосуванню за умови, якщо інше не передбачено законодавством.

У даному випадку питання відповідальності банку за невиконання ним розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним у таких правовідносинах.

Пунктами 32.1 та 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк, що обслуговує платника (отримувача), несе перед ним відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

У разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 % суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 % суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Такі ж положення щодо розміру відповідальності банку за порушення строків переказу містять Правила здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), які згідно з пунктом 4.2 укладеного між сторонами договору банківського рахунку є його невід`ємною частиною.

Відповідно до Правил здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк» (чинних на час виникнення спірних правовідносин) Особлива частина, розділ ХХ «Умови договору банківського рахунку», глава 12 «Відповідальність сторін», пункт 12.4 - за несвоєчасне (пізніше наступного банківського дня після отримання розрахункового документа) або помилкове з вини банку здійснення переказу коштів з карткового рахунку, за несвоєчасне зарахування на картковий рахунок суми, яка переказана клієнту, банк сплачує останньому пеню у розмірі 0,1 процента від суми відповідного переказу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 процентів суми переказу.

З урахуванням наведених норм, якими передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, суд апеляційної інстанції з`ясував правову природу укладеного між сторонами договору і умови, які становлять його зміст, врахував зміст допущеного порушення банком умов договору, та як наслідок дійшов обґрунтованого висновку, що за установленими у цій справі обставинами відповідальність відповідача за обмеження прав позивача щодо розпорядження коштами шляхом здійснення переказів має застосовуватись згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та з урахуванням умов укладеного між сторонами договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням зобов`язань за договором банківського рахунку щодо переказу коштів за дорученням позивача банк зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, але не більше 10 % від суми переказу відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Установивши, що пеня за один рік (0,1 % від суми переказу за кожен день становить 880,58 грн х 365 днів) значно перевищує 10 % суми переказу, суд апеляцйної інстанції обгрунтовано виходив з того, що стягненю підлягає максимально встановлений законом та договором розмір пені у сумі 88 058,36 грн, що становить 10 % від суми затриманого переказу.

Застосовуючи до спірних правовідносин щодо стягнення пені положення статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на яку позивач не посилався, суд апеляційної інстанції надав правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначив правильну правову норму, яка підлягає застосуванню для вирішення спору.

З'ясувавши у розгляді справи, що позивач в обґрунтування своїх вимог послався не на ту норму щодо стягнення пені, що фактично регулює спірні правовідносини, самостійно здійснив правильну правову кваліфікацію останніх та застосував у прийнятті рішення саме такі норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, що узгоджується з висновками, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

При цьому, самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розцінюватись як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17).

Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на необхідність застосування до даних правовідносин приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підставою звернення до суду з даним позовом та покладення на банк відповідальності у виді пені є порушення умов договору, яке полягає саме у невиконанні ним розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку, відповідальність за яке встановлена спеціальним законом, яким є Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), є необґрунтованими, оскільки правовідносини у зазначених справах виникли між сторонами саме у зв`язку з неналежним виконанням банком зобов`язань за договором банківського вкладу, що передбачає відповідальність, встановлену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Висновки у цих постановах щодо застосування наведеної норми стосуються інших обставин, ніж у справі, яка переглядається, в тому числі щодо змісту вчиненого банком порушення та підстав покладення на нього відповідальності у формі пені.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив факт порушення прав позивача та захистив їх шляхом покладення на банк відповідальності у формі пені, обумовленої спеціальним законом. Проте позивач, оскаржуючи прийняту апеляційним судом постанову, фактично не погоджується з розміром пені, визначеним судом, оскільки у випадку застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» такий розмір є значно більшим та не обмежений законом.

Колегія суддів не бере до уваги посилання АТ «Ощадбанк» у касаційній скарзі на неврахування судом факту невідповідності поданої банку заяви про переказ вкладу від 29 липня 2019 року за формою розрахункового/касового документа, передбаченого Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103, оскільки такі доводи були предметом перевірки і оцінки апеляційним судом, який відхилив їх, оскільки установив, що листом банку від 06 серпня 2019 року позивачу відмовлено у переказі коштів з тих же підстав, що й на попередньо подану заяву, зокрема проведення верифікації і уточнення інформації про клієнта, а не у зв`язку із невідповідністю поданої заяви вимогам закону. При цьому заява про переказ від 29 липня 2019 року заповнена представником позивача на бланку, наданому банком із відповідними реквізитами, і містить як суму коштів, які підлягають перерахуванню, так і банківські установи та рахунки, на які необхідно здійснити перерахування коштів.

Апеляційний суд, перевіряючи аналогічні доводи банку, установив, що заява про переказ вкладу від 29 липня 2019 року за формою і змістом є ідентичною заяві представника від 16 січня 2020 року, на підставі якої АТ «Ощадбанк» перерахував кошти на рахунок в АТ «ПУМБ».

Колегія суддів не бере до уваги посилання АТ «Ощадбанк» у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пунктів 32.2, 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в частині обов`язку банку виконати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів в ситуації відсутності в таких документах на переказ реквізиту «сума переказу», та відповідальності банку за невиконання документа на переказ (розрахункового документа), який не містить розпорядження клієнта щодо суми переказу, зокрема, у випадку незаповнення клієнтом реквізиту «сума переказу» в документі на переказ.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 910/18531/19).

У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що апеляційним судом ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

Тобто у даній справі судами досліджено докази та встановлені обставини, на підставі яких суд дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення заявлених позивачем позовних вимог про стягнення пені, зокрема покладення на відповідача відповідальності у формі пені на підставі положень пунктів 32.1 та 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року до розгляду справи в касаційній інстанції, то виконання цього судового рішення, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк