ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 січня 2022 року

м. Харків

справа № 641/3980/19

провадження № 22ц/818/90/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноком»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Первинна профспілкова організація «Захист трудових прав»,

представники Мовчан Анна Володимирівна, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Іванович Тетяни Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року в складі судді Колодяжної І.М. та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року в складі судді Колодяжної І.М.,

у с т а н о в и в:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» (далі ТОВ «Техноком»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Первинна профспілкова організація «Захист трудових прав» (далі ППО «Захист трудових прав»), про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона, перебуваючи у трудових стосунках з відповідачем, була переведена на посаду гардеробниці в ТОВ «Техноком» у зв`язку з інвалідністю.

Наказом від 16 листопада 2018 року № 1786/к її було відсторонено від роботи зі збереженням 2/3 заробітної плати.

Наказом від 22 квітня 2019 року № 677к її було звільнено з роботи за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатнього стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи.

Позивач зазначала, що звільнення є незаконним, оскільки відповідач не надав їй повного переліку наявних вакантних посад за період з моменту її відсторонення від посади гардеробника та запропонував лише дві посади, які не відповідають її кваліфікації, освіти, професії та медичним показникам; адміністрація не направила її на позачерговий медичний огляд з метою визначення відповідності запропонованої посади її стану здоров`я; ППО «Захист трудових прав», членом профкому якої вона є, не надала згоди на її звільнення; крім того вона не відмовлялась від роботи на ТОВ «Техноком», а лише просила надати їй роботу не помічником прибиральниці, а відповідно до наявних на підприємстві вакансій, які б відповідали медичним рекомендаціям щодо її реабілітації.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати незаконним наказ від 22 квітня 2019 року № 677/к року про звільнення; поновити її на посаді гардеробника сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком»; стягнути на її користь з ТОВ «Техноком» заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 244,24 грн.

05 червня 2019 року ОСОБА_3 - представник ТОВ «Техноком» подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що позивачку було відсторонено від виконання обов`язків гардеробника відповідно до медичних висновків, зазначених в довідці Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 21 Харківської міської ради» від 23 жовтня 2018 року. Відповідно до диплому спеціаліста НОМЕР_1 від 27 червня 1996 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «Інженер хімік технолог» за спеціальністю «Хімічна технологія органічних речовин». З огляду на те, що в ТОВ «Техноком» були відсутні вакантні посади, які б одночасно відповідали медичним рекомендаціям, кваліфікації та побажанням ОСОБА_1 щодо працевлаштування за спеціальністю, для працевлаштування позивачки на ТОВ «Техноком» було створено нову штатну одиницю «Технік-лаборант» та додаткове робоче місце за посадою «Помічник каштеляна». Від запропонованих посад позивачка відмовилась та не надала щодо цього відповідних пояснень. При цьому на ТОВ «Техноком» були відсутні вакантні посади, які відповідали б одночасно стану здоров`я ОСОБА_1 , кваліфікації та побажанням останньої.

27 червня 2019 року ОСОБА_4 представник ППО «Захист трудових прав» подав відзив на позовну заяву, в якому просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що ППО «Захист трудових прав» не надала згоди на звільнення ОСОБА_1 . Разом з тим, позивачка має статус члена профкому виборного профспілкового органу та може бути звільнена лише за наявності попередньої згоди ППО «Захист трудових прав».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, з урахуванням ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним наказ від 22 квітня 2019 року № 677/к про звільнення ОСОБА_1 з посади «гардеробник» сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком». ОСОБА_1 поновлено на посаді «гардеробник» сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком». Стягнуто з ТОВ «Техноком» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденного заробітку за період з 22 квітня 2019 року по 20 січня 2021 року в розмірі 106 732,88 грн. Стягнуто з ТОВ «Техноком» на користь держави судовий збір в розмірі 2 522,40 грн. Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки позивачці не була запропонована легша робота, а посади «технік-лаборант» та «помічник коштеляна» не відповідають медичним рекомендаціям, кваліфікації та побажанням позивачки. При цьому згода на звільнення ОСОБА_1 ППО «Захист трудових прав» не надана.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Техноком» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зазначені представником відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 509 520,00 грн є завищеними, належним чином не обгрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконаних адвокатом видів робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

24 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила змінити рішення суду першої інстанції та зазначити в мотивувальній частині таке:

«позивач, не маючи в наявності жодного офіційного документу про наявність на посаді гардеробника негативних факторів, вказаних в документах МСЕК та іншій медичній документації, навпаки маючи протокол № 19048 від 16 листопада 2018 року проведення досліджень важкості та напруженості праці, за котрим дані негативні факти на робочому місці гардеробника відсутні, не мав законних підстав для її звільнення;

відповідач не мав законних підстав на її звільнення, оскільки не виконав обов`язок щодо доведення факту відсутності на підприємстві іншої роботи, котра не протипоказана їй за станом здоров`я, позаяк на час звільнення після цього фактично існувала займана нею перед оскаржуваним звільненням посада помічника завідуючого господарством».

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції практично уникнув оцінки правомірності звільнення позивача з займаної посади, визнавши докази належними та допустимими з посиланням на Довідку до акту медичного огляду медико-соціальною експертною комісією № 467115 від 21 грудня 2016 року. Разом з тим, позивач неодноразово наполягала на дослідженні відповідності чи невідповідності фактичних умов праці стану її здоров`я.

01 березня 2021 року ОСОБА_3 - представник ТОВ «Техноком» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що відповідач вживав заходів для працевлаштування позивачки з урахуванням медичних рекомендацій щодо стану здоров`я, кваліфікації та побажань останньої. Позивачку було звільнено у зв`язку з невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Вказані обставини підтверджуються медичною документацією. Від запропонованих позивачці двічі посад помічника каштеляна та техніка лаборанта, які відповідали медичним рекомендаціям раціонального працевлаштування ОСОБА_1 , остання відмовилась. Отже, поновлення ОСОБА_1 на посаді гардеробника сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком» не відповідає засадам цивільного судочинства, які передбачають захист прав та інтересів осіб.

Зазначає, що відмова ППО «Захист трудових прав» в наданні згоди на звільнення позивачки не грунтується на медичних рекомендаціях, які діяли на час звільнення ОСОБА_1 ; не містить посилань на законодавство, яке порушив відповідач; протирічить інтересам самої позивачки, оскільки робота протипоказана та шкодить здоров`ю ОСОБА_1 , не відповідає її побажанням.

Вказує, що суд першої інстанції послався на правові позиції, що містяться в рішеннях Верховного Суду України, згідно з якими судами були встановлені факти порушення роботодавцем норм трудового законодавства. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не зазначив жодної норми права, яку порушив відповідач.

Вважає, що судом першої інстанції залучались докази з порушенням процесуального строку для їх подання, до участі у справі необгрунтовано залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а на час подачі апеляційної скарги за клопотанням ТОВ «Техноком» не видана копія технічного запису судового засідання від 27 січня 2021 року. Крім того, була порушена таємниця нарадчої кімнати, оскільки засідання відбулося 19 січня 2021 року, а вступна та резолютивна частини судового рішення були проголошені 20 січня 2021 року.

Судом першої інстанції безпідставно не залишена позовна заява без руху, оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є тотожньою до вимог про стягнення заробітної плати, а тому не могла бути віднесена до категорії пільгових вимог, за подачу яких судовий збір не мав сплачуватися (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Вказує, що судом першої інстанції неправильно визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розгляд справи тривав на протязі двох років саме з ініціативи позивачки, яка заявила клопотання про виклик свідка ОСОБА_5 завідуючої господарством, однак свідок 13 разів не з`являвся до суду для дачі пояснень. Оскільки вина відповідача у тривалому розгляді справи не встановлена, суд першої інстанції мав з урахуванням правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 766/6227/17, зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути його за період з 22 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року.

13 березня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, в якому, посилаючись на порушенням норм процесуального права, просила скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити ТОВ «Техноком» у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК Україн судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову (пункт 1).

13 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Техноком», в якому просила залишити апеляційну скаргу ТОВ «Техноком» без задоволення, а резолютивну частину рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив містить доводи, які є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1

13 квітня 2021 року Мовчан Анна Володимирівна - представник ТОВ «Техноком» подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відзив мотивовано доводами, які є аналогічними доводам апеляційної скарги ТОВ «Техноком». Крім того, зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження представництва її інтересів адвокатом Невольніченко О.О. в Харківському апеляційному суді. За відсутності акту приймання-передачі правової допомоги заявлені витрати в розмірі 3 000,00 грн не підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1, 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню; апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення підлягає задоволенню; апеляційна скарга ОСОБА_3 - представника ТОВ «Техноком» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Щодо звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на роботі.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 перебувала у трудових стосунках з ТОВ «Техноком», працюючи з 11 січня 2017 року гардеробником (а. с. 235, т. 1).

З 16 грудня 2015 року позивачці встановлено другу групу інвалідності.

У довідці до акта огляду медико-соціальною комісією (далі МСЕК) від 16 грудня 2015 року Серії 12 ААА № 115584 зазначено, що ОСОБА_1 протипоказана праця з підняттям важелів, у нічний час; може працювати гардеробницею, черговою, вахтером (а. с. 13, т. 1).

У довідці до акта огляду МСЕК від 24 грудня 2016 року Серії 12 ААА № 467115 та в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1564/1579, виданій Орджонікідзевською міжрайонною МСЕК 21 грудня 2016 року, зазначено, що ОСОБА_1 протипоказана праця з підняттям важкості, у нічний час, з переохолодженням; може працювати черговою, вахтером, в канцелярії (а. с. 12, 76-77, т. 1).

За заявою від 11 січня 2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду «гардеробник» сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком» (а. с. 70, т. 1).

Згідно з Медичною довідкою Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 21 Харківської міської ради» про проходження позачергового медичного огляду працівника від 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 може виконувати працю чергового, вахтера, канцелярську роботу (а. с. 79, т. 1).

Наказом від 16 листопада 2018 року № 1786/к ОСОБА_1 було відсторонено від обов`язків гардеробника зі збереженням заробітної плати у розмірі 2/3 тарифної ставки на період (термін) пошуку відповідної посади та організації працевлаштування у відповідності з медичним висновком (а. с. 15, т. 1).

У довідці до акта огляду МСЕК від 19 грудня 2018 року Серії 12 ААА № 973177 та в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1565/1587, виданій Орджонікідзевською міжрайонною МСЕК 19 грудня 2018 року, зазначено, що ОСОБА_1 протипоказана праця з переохолодженням та підняттям важелів (а. с. 14, 88-89, т. 1).

17 січня 2019 року ОСОБА_1 було направлено лист № 845 з пропозиціями щодо надання легшої роботи за посадами «помічник каштеляна» або «технік-лаборант».

15 лютого 2019 року ОСОБА_1 була викликана в кабінет № 111 ТОВ «Техноком», де в присутності начальника служби персоналом ОСОБА_6 їй було зачитано з пропозиціями щодо працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій, кваліфікації та побажань, зокрема за посадами «технік-лаборант» або «помічник каштеляна». Від запропонованих посад позивачка відмовилась, про що було складено акт від 15 лютого 2019 року за № 270/к (а. с. 90, 101, т. 1).

Листом від 12 березня 2019 року № 12/03/19-01 ППФ «Захист трудових прав» не надала згоди на звільнення ОСОБА_1 (а. с. 32-36, т. 1).

Наказом від 22 квітня 2019 року № 677к ОСОБА_1 було звільнено з посади «гардеробник» сектору господарського забезпечення ТОВ «Техоком» за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатнього стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи (а. с. 38, т. 1).

Згідно з Висновком лікарсько-консультативної комісії від 13 червня 2019 року № 4269 ОСОБА_1 протипоказана праця, пов`язана з контактом зі шкідливими хімічними речовинами, вібраціями в умовах пониженої та підвищеної температур навколишнього середовища, ультразвуком, фізичними навантаженнями (підняттям важелів більше 7 кг), з вимушеними нахилами тіла, перебуванням на висоті, усі види підземних робіт. За станом здоров`я може виконувати канцелярську роботу без додаткового навантаження (а. с. 215, т. 1).

У довідці до акта огляду МСЕК від 18 грудня 2020 року Серії 12 ААА № 973177 зазначено, що ОСОБА_1 протипоказана праця з переохолодженням та підняттям важелів (а. с. 221-222, т. 1).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 69 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року № 2802-ХП (зі змінами) індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають подовженню даної роботи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів (зі змінами та доповненнями) при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підставі, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Аналіз вказаних вимог закону дає підстави зробити висновок, що обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу легшу, роботу не є пов`язаним з можливостями роботодавця чи фактичною наявністю іншої роботи. Законодавець виходить із того, що роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоров`я переведення на іншу, легшу, роботу.

У разі виявленої невідповідності працівників займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, звільнити їх можна лише, якщо вони відмовляються від переведення на іншу, легшу роботу, тоді як звільнення інших працівників з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо їх перевести на іншу роботу, оскільки така відсутня, чи в разі відмови працівників від такого переведення.

Порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця установлено статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-Х1У (далі Закон № 1045-Х1У) і статтею 43 КЗпП України. У випадках, передбачених законодавством про працю, роботодавець для одержання згоди на розірвання з працівником трудового договору має внести до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, відповідне обгрунтоване письмове подання. Виборний орган профспілки розглядає це подання відповідно до частини першої статті 39 Закону № 1045-Х1У та частини другої статті 43 КЗпП України у 15-денний строк у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмової заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа. Якщо працівник або його представник не з`явилися на зсідання, розгляд подання відкладається до наступного засідання у межах вищезазначеного 15-денного строку. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Частина перша статті 235 КЗпП України встановлює, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України віл 14 жовтня 1992 року № 2695-ХП «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Крім того, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2991 року № 83 (з подальшими змінами та доповненнями), МСЕК Міністерства охорони здоров`я роблять експертизу тривалої або стійкої втрати працездатності, які в кожному конкретному випадку визначають ступінь і тяжкість порушення функцій організму, можливість інвалідом виконувати роботу за певною професією або роботу в звичайних чи спеціально створених умовах, за основною професією чи близькою до неї за кваліфікацією.

Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Однак висновки МСЕК про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров`я виконувати роботу за професією гардеробника сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком» відсутні.

Таким чином, встановивши, що звільнення позивачки відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 212/6083/15-ц (провадження № 61-296св17).

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суду враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо зміни судового рішення в цій частині не можуть бути прийняті до уваги, оскільки докази і обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідженням судом, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 - представника ТОВ «Техноком» висновку суду про необхідність поновлення позивачки на роботі не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Жодних доказів на підтвердження доводів відповідача, що робоче місце інваліда, на якому працювала позивачка, та наявні на момент її звільнення посади не відповідають за станом здоров`я та за фаховим рівнем для ОСОБА_1 ТОВ «Техоком» не надано.

Щодо стягнення ТОВ «Техноком» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розлядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу 1У Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Середньоденна заробітна плата позивачки складала 244,24 грн.

У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчинив інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106 732,88 грн із розрахунку: 24424 грн х 437 днів, розмір якого правильно розраховано судом першої інстанції згідно з Порядком.

Доводи апеляційної скарги Іванович Т.В. - представника ТОВ «Техноком» про те, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року і в цьому не було вини відповідача не можуть бути прийняти до уваги.

Так, ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 травня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 20 червня 2019 року.

Судом встановлено, що розгляд справи неодноразово відкладався за заявами сторін. Зокрема, 03 червня 2019 року подані клопотання: ОСОБА_1 про виклик свідків, ОСОБА_3 - представником ТОВ «Техноком» - про зупинення провадження у справі (а. с. 68-69, 116-117, т. 1).

Сторонами подані клопотання про відкладення розгляду справи: 18 червня 2019 року ОСОБА_1 у зв`язку з зайнятістю її представника в іншій справі; 19 червня 2019 року та 21 червня 2019 року - Іванович Т.В. - представником ТОВ «Техноком» у зв`язку з неотриманням відповідачем відповіді на відзив на позовну заяву (а. с. 156-158, 162, т. 1).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2019 року провадження у справі було зупинено до отримання згоди чи відмови у наданні згоди ППО «Захист трудових прав» на звільнення позивачки (а. с. 264-265, т. 1).

22 липня 2019 року ОСОБА_7 представник ТОВ «Техноком» заявив відвід судді Колодяжній І.М. (а. с. 19-21, т. 1).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2019 року провадження у справі відновлено (а. с. 89-90, т. 2).

30 вересня 2019 року ОСОБА_4 заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншій справі (а. с. 101, т. 2).

Ухвалами Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року, від 28 жовтня 2019 року, від 04 листопада 2019 року відвід ОСОБА_7 представника ТОВ «Техноком» судді Колодяжній І.М. визнано необгрунтованим; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_7 представника ТОВ «Техноком» про відвід судді Колодяжній І.М.; провадження у справі поновлено (а. с. 105-106, 109-110, 117, т. 2).

04 листопада 2019 року в судовому засіданні оголошена перерва у зв`язку з задоволенням клопотання ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 175-178, т. 1).

У зв`язку з неявкою свідків у судові засідання у справі оголошувалися перерви 10 грудня 2019 року, 09 січня 2020 року, 21 січня 20202 року, 26 лютого 2020 року, 11 березня 2020 року, 23 червня 2020 року, 08 липня 2020 року, 23 липня 2020 року, 07 вересня 2020 року, 17 липня 2020 року, 29 грудня 2020 року (а. с. 197-201, 242-245, т. 2; а. с. 19-21, 33-34, 40-41, 69-70, 73-74, 87-89, 93-94, 101-102,109-110, т. 3).

26 травня 2020 року Мовчан А.В. представник ТОВ «Техноком» заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19 (а. с. 61-65, т. 3).

За вказаних обставин, встановивши, що розгляд справи відкладався за заявами як позивача, так і відповідача, внаслідок чого тривав більше одного року, правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Посилання Іванович Т.В. - представника ТОВ «Техноком» на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 766/6227/17, є безпідставним, оскільки в цій справі судом апеляційної інстанції було встановлено, що саме з вини сторони позивача розгляд справи відкладався декілька разів, внаслідок чого тривав більше одного року, у зв`язку з чим розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу був зменшений. Тотбто справа не є релевантною щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги Іванович Т.В. - представника ТОВ «Техноком» щодо неврахування правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), а також порушення таємниці нарадчої кімнати у зв`язку з непроголошенням судового рішення у день його прийняття та відкладенням його проголошення на іншу дату не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в розумінні статті 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Техноком» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, з урахуванням ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконним наказ від 22 квітня 2019 року № 677/к про звільнення ОСОБА_1 з посади «гардеробник» сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком». ОСОБА_1 поновлено на посаді «гардеробник» сектору господарського забезпечення ТОВ «Техноком». Стягнуто з ТОВ «Техноком» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденного заробітку за період з 22 квітня 2019 року по 20 січня 2021 року в розмірі 106 732,88 грн. Стягнуто з ТОВ «Техноком» на користь держави судовий збір в розмірі 2 522,40 грн. Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Враховуючи викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Техноком» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції не підлягають задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Іванович Тетяни Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 січня 2022 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина