Справа № 522/3576/22
Провадження № 2/522/3314/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді: - Чернявської Л.М.

за участю секретаря судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Приморського районного суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про незаконне відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про незаконне відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ від 20 грудня 2021 року № 1592/ОС «Про відсторонення від роботи Івахненко» керівника виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» Рустамова Рустама Шаіковича про відсторонення Позивача від роботи без збереження заробітної плати, зобов`язавши Виробничий підрозділ «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» поновити порушені права Позивача шляхом допуску до роботи та виплати Позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 20 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що Позивач працює черговою по залізничній станції Одеса-Застава І у виробничому підрозділі «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом від 20 грудня 2021 року № 1592/ОС «Про відсторонення від роботи Івахненко» Позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 20 грудня 2021 року до надання документів, які підтверджують проведення профілактичного щеплення від COVID-19 або підтвердження абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень або до моменту усунення причин відсторонення. Позивач повністю не погоджується з зазначеним Наказом вважає його невідповідним чинному українському законодавству.

Ухвалою від 23 лютого 2022 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 05 квітня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про роз`яснення ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року.

11 квітня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Витребувано з Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» належним чином завірені копії Наказу від 20 грудня 2021 року № 1592ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та Акту від 14.12.2021 року на підставі якого, відтворено Наказ від 20 грудня 2021 року № 1592ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ». Зобов`язано Виробничий підрозділ «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» надати витребувані докази до 11 травня 2022 року.

25 квітня 2022 року від представника АТ «Українська залізниця» до суду надійшло клопотання про встановлення додаткового строку для вчинення процесуальної дії.

05 травня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника АТ «Українська залізниця» надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву та відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що враховуючи встановлений державою на момент видання спірного наказу обов`язок відповідача щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та передбачену ст. 44-3 КУпАП відповідальність відповідача, керуючись нормами чинного законодавства та існуючою судовою практикою та ЄСПЛ, вважають, що наказ від 20.12.2021 року № 1592/ОС виданий з дотриманням норм чинного, на момент видання наказу, законодавства, а в діях відповідача відсутнє порушення прав позивача.

Разом з відзивом на позовну заяву, представником АТ «Українська залізниця» було надано до суду докази на виконання ухвали суду від 11 квітня 2022 року. Також, надано Наказ № 214/ОС від 01.03.2022 року виданий Виробничим підрозділом «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідно до якого ОСОБА_1 допущено до роботи черговою по залізничній станції Одеса-Застава І з 01 березня 2022 року та визначено таким, що втратив чинність, наказ Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 20.12.2021 року № 1592/ОС «Про відсторонення від роботи».

У зв`язку з чим, просили закрити провадження у справі в частині скасування наказу від 20.12.2021 року № 1592/ОС, а у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судове засідання 11 травня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

Від представника АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника.

ОСОБА_1 надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Дослідивши надані учасниками справи документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється учасниками справи, ОСОБА_1 займає посаду «Черговий по залізничній станції» у Акціонерному товаристві «Українська залізниця» Регіональної філії «Одеська залізниця» Виробничий підрозділ Одеська об`єднана дирекція.

30 листопада 2021 року ОСОБА_1 було ознайомлено з Листом-ознайомлення про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; можливість відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику та відділу кадрів підрозділу не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я (а.с. 98).

14 грудня 2021 року працівниками станції Одеса-Застава І складений АКТ №1 від 14.12.2021 року відповідно до якого своїми підписами засвідчили, що ОСОБА_1 черговий по залізничній станції Одеса-Застава І станом на 14 грудня 2021 року не надала документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Також в Акті №1 від 14.12.2021 року зазначено, що доведено до відома інформацію про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ з 20 грудня 2021 року до усунення причин, які зумовили таке відсторонення.

ОСОБА_1 будь-яких пояснень не надавала, що підтверджується відповідною відміткою на зазначеному АКТі.

20 грудня 2021 року наказом начальника дирекції Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» Рустамовим Р. № 1592/ОС від 20.12.2021 року відсторонено ОСОБА_1 чергового по залізничній станції Одеса-Застава І від роботи з 20.12.2021 року до моменту усунення причин відсторонення.

Не погодившись з наказом про відсторонення, позивач оскаржила його в судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Суд наголошує на "інших випадках, передбачених законодавством", тобто саме законодавством як сукупністю нормативно-правових актів, а не законом як різновиду нормативного-правового акту.

КЗпП визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, на що вказано у його преамбулі.

Натомість Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" має іншу сферу правового регулювання, на що вказує його преамбула: цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що відносини у сфері захисту населення від інфекційних хвороб регулюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, законами України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", "Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення", цим Законом, іншими нормативно-правовими актами.

Отже Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" має спеціальну сферу правового регулювання порівняно із Кодексом законів про працю України, та містить спеціальні норми права, що покликані створити і забезпечити умови для захисту населення від інфекційних хвороб у будь-яких суспільних відносинах, що підлягають правовому регулюванню, у тому числі у трудових і освітніх.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Щеплення від COVID-19 (SARS-CoV-2) не вказане у згаданому переліку та відсутнє у "Календарі профілактичних щеплень в Україні", затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551).

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вказана норма востаннє змінена Законом України № 5460-VI від 16.10.2012. Вона є загальнодоступною та оприлюдненою.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Відповідно до пункту 8 цього Положення МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відповідно до ст.10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства можна дійти висновку, що ОСОБА_1 працюючи на посаді «Черговий по залізничній станції» у Акціонерному товаристві «Українська залізниця» Регіональної філії «Одеська залізниця» Виробничий підрозділ Одеська об`єднана дирекція, підпадає під дію вимог щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи і це прямо передбачено законодавством та відповідає вимогам п. 41-6 постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції).

Оскільки вимога позивача про визнання незаконним наказу 20.12.2021 року № 1592/ОС, яким позивача відсторонено відроботи з 20.12.2021 року без збереження заробітної плати до часу до усунення причин, що його зумовили, задоволенню не підлягає, тому слід відмовити й у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про скасування наказу від 20 грудня 2021 року № 1592/ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 » суд зазначає наступне.

Так судом встановлено, що 01.03.2022 року видано наказ від 01.03.2022 року № 214/ОС «Про допуск до роботи працівника, відстороненого від роботи» керівником виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» Рустамовим Рустамом Шаіковичем, відповідно до якого допущено до роботи ОСОБА_1 чергового по залізничній станції Одеса-Застава І з 01 березня 2022 року; Визнано таким, що втратив чинність, наказ виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 20.12.2021 року № 1592/ОС «Про відсторонення від роботи».

Поряд з цим, враховуючи, що оскаржуваний наказ втратив чинність на підставі наказу від 01.03.2022 року № 214/ОС «Про допуск до роботи працівника, відстороненого від роботи» та його не визнанно незаконним, то вимога позивача про скасування оскаржуваного наказу не підлягає задоволенню

При цьому, призупинення трудових відносин в порядку відсторонення від роботи не тягне за собою обов`язкове їх припинення. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Нарахування заробітної плати включає в себе таку передумову як виконання роботи, зокрема, виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою, чого у цьому випадку не відбулося.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 820/5784/17 та від 18 листопада 2019 року № 480/4871/18.

Щодо посилань позивача на право на медичну таємницю, суд зазначає, що вказана медична таємниця закріплена в Основах законодавства України про охорону здоров`я.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.

Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає.

З огляду на вказане суд приходить до висновку, що інформація щодо щеплення проти COVID-19 не є медичною таємницею.

Слід зазначити, що під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Щодо практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), то суд зазначає, що наразі немає жодної правової позиції ЄСПЛ щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю в нього щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У цьому контексті ЄСПЛ висловлювався лише з процедурних питань. Йдеться про правило № 39 Регламенту Суду (interim measures), яке дозволяє ЄСПЛ негайно вжити тимчасових заходів у разі існування ризику настання непоправного: наслідку порушення прав людини. У рішенні від 15 березня 2012 року у справі Соломахін проти України (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Водночас у рішенні від 08.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» Vavricka and Others v. The Czech Republic [GC], Заява № 47621/13) ЄСПЛ вкотре зазначив, обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; чи має воно на меті законні цілі; чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

А також у п. 306 цього рішення, ЄСПЛ визнав, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами,ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій неєдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними вданому контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить доімунізації, мета повинна полягати втому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається зарахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Щодо практики Верховного Суду, то у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 01.04.2020 у справі №761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством що як правило відбуваються з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошуються наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 337/3087/17 зазначено, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) батьків дитини відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі, в дошкільних закладах, протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

В постанові від 17.04.2019 у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто у цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові Верховного Суду від 08.02.2021 у справі № 630/554/19 вказано, що через відмову матері від профілактичного щеплення дитини у зв`язку з недовірою до вакцини, відповідач правомірне відмовив у прийнятті дитини до дитячого навчального закладу без висновку лікарсько-консультативної комісії (за відсутності у дитини щеплень) про можливість відвідування дитячого навчального закладу. Оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками, право на дошкільну освіту закон пов`язує з обов`язком проведення профілактичних щеплень, які гарантують безпеку як власне окремій дитині, так і особам, які навколо неї, висновки судів нижчих рівнів про протиправність та неправильність дій завідувачки дитячого навчального закладу є необґрунтованими і такими, що суперечать закону. Дитина позивача не позбавлена права на освіту і може отримати її в інших формах.

В постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього,оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, приймаючи рішення про відсторонення відповідач Виробничий підрозділ «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» діяло не за власною ініціативою, та в порушення законодавства, а на підставі, та на виконання ст. 46 Кодексу Законів про Працю України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393, а саме обмеження позивача відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя та здоров`я людини, з огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт) отже, відсутнє порушення права позивача на працю, яке закріплене у ст. 43 Конституції України.

Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, з`ясовуючи вказані обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Крім того, позовні вимоги позивача про виплату Позивачу невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи є похідною вимогою від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, у зв`язку з чим не підлягає окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги, тому в цій частині позову також необхідно відмовити.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Відповідача 2 поновлення порушених прав Позивача шляхом допуску до роботи, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було відсторонено від роботи, на підставі ст. 46 КЗпП.

Відсторонення працівника від роботи - є тимчасовим увільненням працівника від виконання ним трудових обов`язків, передбачених умовами трудового договору.

Отже працівник залишається діючою штатною одиницею, трудовий договір з якою не розірвано, і який приступить до роботи коли відпадуть обставини, що зумовили його відсторонення (або на підставі рішення суду).

Отже відсторонення та звільнення не тотожні поняття.

Позивач не є звільненим, в розумінні трудового законодавства, проте тимчасово не виконує свої трудові обов`язки.

За таких обставин підстав для її поновлення наразі немає.

Таким чином, в частині поновлення позивача на роботі, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи дане судове рішення у справі, суд щодо його умотивованості відзначає, що доводи сторін та їх представників у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи та зазначені ними у процесуальних заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права та процесуального закону, а тому такі доводи не вимагають детальної відповіді або спростування.

Провівши всебічне, повне дослідження та оцінку наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 78, 76-81, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про незаконне відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення підписано та складено 20 травня 2022 року.

Суддя Л. М. Чернявська