Постанова

Іменем України

24 травня 2022 року

м. Київ

справа № 759/12094/19

провадження № 61-19044св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року у складі судді Кириленко Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ ФК «Фінілон»), про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, відсотків, пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 03 січня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.», відповідно до умов якого нею внесено кошти на депозитний рахунок у розмірі 5 000 Євро під 8% річних.

Крім цього, 08 січня 2014 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD800 «Стандарт», відповідно до умов якого нею внесені кошти на депозитний рахунок в розмірі 25 000 грн під 19% річних.

15 червня 2019 року позивачка звернулась до банку із заявою про дострокове розірвання договору № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року, а 26 червня 2019 року - із заявою про дострокове розірвання договору № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року.

Однак, до цього часу грошові кошти відповідачем їй не повернуті.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача:

- за договором банківського вкладу № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року внесені грошові кошти у розмірі 5 000 Євро, відсотки у розмірі 2 586,30 Євро;

- за договором банківського вкладу № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року внесені грошові кошти у розмірі 25 000 грн, відсотки у розмірі 26 027,40 грн;

- пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за договорами у розмірі 59 804,11 грн;

- 3% річних за договорами у розмірі 33 099,11 грн;

- інфляційні втрати за договорами у розмірі 295 586,06 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року внесені грошові кошти в розмірі 5000 Євро, відсотки в розмірі 2 490,42 Євро, 3% річних в розмірі 12,31 Євро, а всього - 7502,73 Євро (сума зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню відповідно до законодавства).

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року внесені грошові кошти в розмірі 25 000 грн., відсотки в розмірі 24 882,20 грн., 3% річних в розмірі 20,50грн., а всього - 49902,70 грн. (сума зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню відповідно до законодавства).

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3073,21 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині щодо стягнення суми вкладів за договорами банківського вкладу у сумі 5 000 Євро та 25 000 грн, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується належними та допустимими доказами, позивачка зверталась до відповідача з вимогою розірвати договори і повернути вклади, проте ці вимоги банком виконані не були.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків за депозитними договорами № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року в розмірі 2 490,42 Євро та № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року в розмірі 24 882,20 грн, суд першої інстанції виходив з положень, передбачених пунктами 7, 8 договору від 03 січня 2013 року та пунктами 11, 12, 13 договору від 08 січня 2014 року, якими передбачена виплата відсотків за зниженою ставкою у разі дострокового розірвання договорів.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних за договорами банківського вкладу № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року та № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року у розмірі 12,31 Євро та 20,50 грн відповідно, суд першої інстанції виходив із того, що боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням передбачених частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних лише з моменту звернення позивача з відповідними заявами до відповідача про розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів, тобто з 11 червня 2019 року та 26 червня 2019 року відповідно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за договорами банківського вкладу від 03 січня 2013 року та від 08 січня 2014 року, за період з 03 січня 2018 року по 03 січня 2019 року, та з 08 січня 2018 року по 08 січня 2019 року, суд першої інстанції виходив з безпідставності вказаних позовних вимог.

Суд першої інстанції спростував доводи відповідача щодо відповідальності за зобов`язаннями перед позивачем ТОВ ФК «Фінілон», вказавши, що будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Тому договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди самого вкладника ОСОБА_1 , яка є стороною письмових договорів банківського вкладу, згідно з положеннями статей 513, 520, 521, 1059 ЦК України є нікчемним, а тому в силу положень статей 215, 216, 236 ЦК України не породжує юридичних наслідків.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» подали апеляційні скарги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, а підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22 листопада 2021 року АТ КБ «Приватбанк»подало засобами поштового зв`язку до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у вищевказаній справі.

В касаційній скарзі заявник просить суд оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім цього, заявник просить змінити мотивувальну частину оскаржуваних судових рішень шляхом виключення посилань на нікчемність Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон».

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

23 грудня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» 03 січня 2013 року було укладено договір банківського вкладу № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» строком до 03 січня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 внесено кошти на депозитний рахунок в розмірі 5 000 Євро під 8% річних.

08 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD800 «Стандарт» строком до 08 січня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_1 внесено кошти на депозитний рахунок в розмірі 25 000 грн під 19% річних.

Внесення грошових коштів відповідно до вищезазначених договорів підтверджуються квитанціями, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні.

На підставі положень пунктів 6, 7 договорів строк дії вкладів був неодноразово пролонгований.

Відповідно до пункту 2 договорів нарахування відсотків по вкладу починається з першого робочого дня, наступного за днем надходження грошових коштів в банк, і здійснюється за кожний календарний день. День повернення вкладу в період розрахунку процентів не включається.

Договором № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року передбачено, що на суму вкладу нараховується проценти по ставці 8% річних.

Договором № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року передбачено, що на суму вкладу нараховуються проценти по ставці 19% річних.

Відповідно до пунктів 7, 8 договору від 03 січня 2013 року при поверненні вкладу за вимогою клієнта до завершення мінімального строку вкладу (пункт 1 договору) з дати початку/продовження строку вкладу клієнту повертається сума вкладу та виплачуються відсотки, нараховані за ставкою «до запитання» за фактичний строк користування вкладом. За вимогою повернення вкладу після закінчення мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку вкладу, але до закінчення строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються відсотки, виходячи із діючої відсоткової ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,5. Сума нарахованих відсотків за цілу кількість вкладів, що виникли з моменту оформлення договору, виплачується в повному обсязі.

Відповідно до пунктів 11, 12, 13 договору від 08 січня 2014 року за неповні 6 місяців відсотки виплачуються за ставкою вкладу «до запитання» ( з урахуванням пункту 8 договору) за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору. У разі розірвання договору після спливу 6 місяців з дати оформлення, але до закінчення строку вкладу повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу відсотки виплачуються за зниженою у 2 рази відсотковою ставкою за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору. У разі вимоги про розірвання договору, строк вкладу було продовжено один або декілька разів, відсотки за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. Відсотки за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору не закінчився, нараховуються за умовами пунктів 11, 12 договору.

11 червня 2019 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року та виплату суми вкладу та відсотків.

26 червня 2019 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року та виплату суми вкладу та відсотків.

Зазначені заяви відповідачем задоволені не були.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог у касаційному порядку не оскаржені, а тому у вказаній частині, в силу приписів статті 400 ЦПК України, не є предметом касаційного розгляду.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ураховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, встановивши факт укладення між сторонами банківського вкладу, внесення грошових коштів у заявленому розмірі та ураховуючи те, що не повертаючи кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладів у розмірі 5 000 Євро та 25 000 грн за договором № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року та № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року відповідно.

При цьому суди, урахувавши, що вищевказаними договорами банківського вкладу передбачено зменшення розміру відсоткової ставки у разі їх дострокового розірвання, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення відсотків за договором № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року у розмірі 2 490,42 Євро, а за договором № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року - у розмірі 24 882,20 грн.

Згідно з частиною другою статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З огляду на викладені обставини, суди попередніх інстанцій, установивши, що із заявою про повернення банківського вкладу та нарахованих відсотків за договором № SAMDN1163 «Стандарт, 12 міс.» від 03 січня 2013 року позивачка звернулась 11 червня 2019 року, а із заявою про повернення банківського вкладу та нарахованих відсотків за договором № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 08 січня 2014 року - 26 червня 2019 року, дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за вказаними договорами у розмірі 12,31 Євро та 20,50 грн відповідно.

Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір про переведення договору, відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договори банківського вкладу між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (а. с. 6, 8, том 1) укладені у письмовій формі, містять умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21); від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження № 61-9151св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 757/18534/19 (провадження № 61-13157св20).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи також не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Щодо клопотання АК КБ «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Підстави та порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначені статтями 403, 404 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Клопотання АТ КБ «Приватбанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми та інших підстав, що свідчить про відсутність передбачених статтею 403 ЦПК України підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду питання передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо клопотання АК КБ «ПриватБанк» про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 199/3152/20

Положеннями пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Вивчивши подане АТ КБ «Приватбанк» клопотання та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для його задоволення, оскільки зазначена відповідачем справа, що знаходиться на розгляді Великої Палати Верховного Суду, стосується інших правовідносин, зокрема щодо вирішення питання правильного визначення розміру пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за несвоєчасне повернення грошових коштів вкладнику.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про зупинення провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов