Справа № 347/237/22
Провадження № 2/347/357/22
У Х В А Л А

Іменем України

23 травня 2022 року м.Косів

Суддя Косівського районного суду Івано-Франківської області Кіцула Ю.С., ознайомившись з матеріалами позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Кутської селищної ради про поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Кутської селищної ради про поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу. У позовній заяві ОСОБА_1 просила:

1) визнати незаконним та скасувати рішення Кутської селищної ради Івано-Франківської області від 07.10.2021 року №7-11/2-21 (про дострокове розірвання контракту);

2) визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Кутської селищної ради Івано-Франківської області «3-к від 14.01.2022 року (про звільнення ОСОБА_2 );

3) визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Кутської селищної ради Івано-Франківської області №5-к від 14.01.2022 року (про заходи працевлаштування ОСОБА_2 )

4) поновлення на роботі на посаді директора Розтоківського ліцею Кутської селищної ради Івано-Франківської області;

5) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 03.05.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки позовна заява не відповідала вимогам п. 3, 6, 7, 9, 10 ч.3 ст. 175 ЦПК України. Крім того, до позовної заяви не було додано підтверджуючого документу про сплату судового збору, у відповідності до вимог ч.4 ст. 177 ЦПК України.

09.05.2022 року через канцелярію Косівського районного суду ОСОБА_1 надала позовну заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, в якій ствердила, що позовну вимогу про визнання незаконним та скасувати наказ відділу освіти Кутської селищної ради Івано-Франківської області №5-к від 14.01.2022 року (про заходи працевлаштування ОСОБА_2 ) просить залишити без розгляду.

Крім того, ОСОБА_1 подала суду ще одну заяву, в якій висловила свої міркування щодо залишеної судом позовної заяви без руху. Так, ОСОБА_1 зазначила, що всі заявлені нею позовні вимоги, є похідними від основної вимоги про поновлення на роботі, а тому не оплачуються судовим збором. Також, ОСОБА_1 у заяві ствердила, що суд міг вирішити питання про судові витрати під час підготовчого судового засідання, зокрема питання відстрочення та звільнення від сплати судового збору. Позивач категорично стверджувала, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі п.1, ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Що решти недоліків позовної заяви, зокрема щодо досудового врегулювання спору, та судових витрат, то ОСОБА_1 зазначила, що закон не забороняє їй звертатись до суду без попереднього врегулювання судового спору, а щодо попереднього розрахунку суми судових витрат, то про такі позивач зазначила окремо в документах, що підтверджують понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу. А тому зазначати додаткові дані в тексті позовної заяви, не вважає за необхідним. В своїй заяві ОСОБА_1 вважала, що головуюча у справі суддя намагається позбавити її конституційного права на судовий захист, а тому позивач залишає за собою право на звернення до ВРП України з скаргою на дії судді.

Ознайомившись з поданими заявами, на виконання вимог ухвали, суд зазначає наступне.

Так, в ухвалі про залишення без руху та необхідність сплатити судовий збір за позовні вимоги, а саме: визнати незаконним та скасувати рішення Кутської селищної ради Івано-Франківської області від 07.10.2021 року №7-11/2-21 (про дострокове розірвання контракту) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з посиланням на відповідну судову практику Верховного Суду було обґрунтовано про необхідність сплатити за дві позовні вимоги. При цьому позивач помилково вважає, що основною вимогою є вимога про поновлення на роботі. Так, суд зауважує, що вимога про визнання незаконним та скасувати рішення Кутської селищної ради Івано-Франківської області від 07.10.2021 року №7-11/2-21 (про дострокове розірвання контракту) якраз і є передумовою для застосування інших способів захисту порушеного права, зокрема поновлення на роботі, як наслідку незаконності акта.

Судом було зазначено в ухвалі про необхідність сплатити за вказану вимогу судовий збір за ставками, що встановлені для вимог немайнового характеру.

Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то позивач помилково ототожнює середню заробітну плату, і середній заробіток за час вимушеного прогулу. Так, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Із положень приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст. 1,2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №12-301гс18 дійшла висновку, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Тобто, заробітна плата, яку просить стягнути позивач, за своєю суттю є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, що не підпадає під категорію пільг при сплаті судового збору за п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак підлягає оплаті за ставками судового збору для вимог майнового характеру.

Проте судовий збір за вказану вимогу, позивач не сплатила.

Що стосується міркувань позивача, щодо питань які підлягають вирішенню в підготовчому судовому засіданні, то суд зауважує, що стадії підготовчого судового засідання передує стадія відкриття провадження у справі. І суд, дотримуючись вимог цивільно-процесуального законодавства зобов`язаний перевірити позовну заяву на відповідність вимогам ст. 175 ЦПК України. Слід зауважити, що суд дійсно може вирішити питання про відстрочення, чи звільнення від сплати судового збору, однак про це повинно бути зазначено позивачем у позовній заяві, або в окремій заяві поданій суду.

Суд звертає увагу, що жодних доводів про неможливість сплати судового збору у встановленому законом розмірі позивач не зазначила, як і не просила суд звільнити її від сплати судового збору, чи відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Крім того, суд вважає, за необхідне звернути увагу, що позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, при цьому у відповідності до п 3, ч.3 ст.175 ЦПК України, заявляючи вказані позовні вимоги майнового характеру, які підлягають грошовій оцінці, ОСОБА_1 не зазначила ціну позову, та не додала обґрунтованого розрахунку сум, що підлягають стягненню.

Про вказаний недолік позовної заяви, також було зазначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху. Однак позивач його не усунула, як і решту недоліків.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (Ashingdane v. the United Kingdom).

Ратифікація Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок неухильного додержання зобов`язань за цим міжнародно-правовим документом, що вимагає від держави необхідності організувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити реальне гарантування передбаченого Конвенцією права на судовий захист, створити рівні умови доступу до правосуддя.

В основу забезпечення справедливого доступу до правосуддя покладено принцип рівності, який розглядається у цьому контексті як гарантії однакового масштабу доступу до судового захисту незалежно від його диференціації, з огляду на недопущення різного ставлення за однакових чи подібних обставин, що посягає на сутність змісту права на судовий захист.

Разом з цим, згідно стандартів Європейського суду з прав людини вимога покрити такі судові витрати, як державне мито, в цивільних справах є сумісною з правом доступу до правосуддя лише якщо, вона не спотворює саму його сутність (Kreuz v. Poland).

Додержання процесуальної форми, змісту та порядку подання позовної заяви є однією з обов`язкових вимог законодавства, що забезпечує право на звернення до суду та порушення судом провадження у справі.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, за необхідне зазначити, що висловлюючи свою незгоду щодо вказаних суддею недоліків позовної заяви, зазначаючи зневажливе звертання до судді, дослівно: «суддіха», стверджуючи, що залишаючи позовну заяву без руху головуюча суддя у справі намагається позбавити конституційного права на судовий захист, позивач ОСОБА_1 , намагається маніпулювати правовими нормами.

Так, забезпечуючи рівність прав інших учасників судового провадження, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, суд зауважує, що і інші сторони судового провадження, мають право висловлювати свої заперечення та міркування щодо заявлених позовних вимог, які повинні бути конкретизовані (обгрунтований розрахунок сум, що підлягають стягненню), а сама позовна заява беззаперечно відповідати вимогам встановленим цивільно-процесуального законодавства.

Отже, за змістом ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом встановлено, що про вищевказану ухвалу позивачу стало відомо 09.05.2022 року, Отже, саме з вказаного дня слід відраховувати десятиденний строк для виправлення недоліків. Станом на 23 травня 2022 року вимоги ухвали ОСОБА_1 не виконала.

Відповідно до ч. 5-7 ст. 185 ЦПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Зважаючи на те, що позивач не усунула недоліки позовної заяви, а тому, відповідно до ч. 3 статті 185, позовна заява підлягає поверненню.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя ,

п о с т а н о в и л а :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Кутської селищної ради про поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 23 травня 2022 року.

Суддя Ю.С. Кіцула