Справа № 456/4615/21
Провадження № 2/456/328/2022
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

23 травня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бораковського В. М. ,

секретар судового засідання Черевата С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, з боку позивача ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

встановив:

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, що відповідачі по справі ОСОБА_6 є її рідна сестра, а ОСОБА_4 сином сестри. Зазначила, що вона разом із донькою ОСОБА_7 , матірю ОСОБА_5 , сестрою ОСОБА_4 та сином сестри ОСОБА_4 постійно проживали та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 в двохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира не приватизована, обслуговує її ОСББ. Фактично ж в цій квартирі проживає вона з неповнолітньою донькою ОСОБА_8 . Її мати ОСОБА_5 близько тринадцять років тому переїхала в село Трипілля Обухівського району Київської області, хоча залишилась зареєстрованою в м. Стрию в даній квартирі. Дев`ять років тому її сестра, відповідачка по справі ОСОБА_6 , переїхала в Єгипет, вийшла заміж і чотири роки тому забрала до себе в Єгипет сина - ОСОБА_4 , який на той час був неповнолітнім. До того, як відповідачка не забрала свого сина, вони спілкувалась по телефону та ОСОБА_4 повідомила, що вийшла заміж за громадянина Єгипту і приймає громадянство. Відповідачка в Україну не поверталась. Після переїзду сина відповідачки в Єгипет, з нею припинились будь-які зв`язки. Не підтримує відповідачка зв`язку із матір`ю. Так само не спілкується з нею син відповідачки ОСОБА_9 , який 27 жовтня 2020 року став повнолітнім. Проживаючи в квартирі, позивачка самостійно сплачує всі комунальні платежі. Приватизувати квартиру вона не має можливості, так як на це повинні дати згоду всі особи, зареєстровані в квартирі. Оформити субсидію по оплаті комунальних платежів вона також не має можливості, оскільки для цього всі члени сім`ї, зареєстровані в квартирі повинні надати довідки про свої доходи. Відповідно вона змушена звернутись в суд з даним позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

У зв`язку з вищенаведеним позивачка просить визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю, покликаючись на викладені в позові обставини та просить суд позов задовольнити. Також зазначила, що вона має намір приватизувати дану квартиру. Дана квартира була надана батьку позивачки, однак документи на право вселення в квартиру не збериглись.

Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання повторно не з`явилась, однак подала на адресу суду нотаріально посвідчену заяву 11.02.2022, в якій зазначила що надає свою згоду на зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяви та клопотання учасників справи.

Третя особа ОСОБА_5 подала на адресу суду нотаріально посвідчену заяву 11.02.2022, в якій зазначила що надає свою згоду на зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.45/.

Процесуальні дії у справі.

09.09.2021 суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.11-12).

Ухвалою від 23.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.13).

Ухвалою від 24.02.2022 відкладено розгляд справи (а.с.39).

Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання відповідачів та третьої особи на 12.01.20222, 24.02.2022, 18.04.2022, 23.05.2022 по справі №456/4615/21 відповідачів (а.с.24-26, 35-37, 42-44, 53-56).

Заслухавши пояснення позивачки, з`ясувавши обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, суд доходить такого висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану міста Стрия Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 456 (а.с.7).

Відповідно до довідки ОСББ «МК-119» № 16 від 07.09.2021, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 . За всі комунальні послуги проплачує кошти ОСОБА_1 (а.с.8).

Як вбачається з акту обстеження квартири по АДРЕСА_3 , голова ОСББ «МК-119» Шикула Є.Й. підтвердила, а також зі слів сусідів, що ОСОБА_4 не проживає з 2012 року, а її син ОСОБА_4 з 2017 року за даною адресою (а.с.9).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що позивачка разом із чоловіком та дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а вона є їхньою сусідкою. Мати позивачки з нею не проживає. Відповідачка ОСОБА_6 не проживає в даній квартирі близько 9 років, а її син не проживає близько 4 років. У квартирі речей віповідачів вона не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що позивачка є її сусікою та вона разом з чоловіком та дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_6 є сестрою позивачки, однак вона не проживає в даній квартирі близько 9 років, оскільки виїхала за кордон та згодом забрала свого сина. В даній квартирі проживали батьки позивачки близько 40 років, однак батько помер, а мати виїхала з квартири.

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із відсутністю відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При вирішенні спірних правовідносин суд враховує норми статей 64, 65, 71 ЖК України.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірності поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу.

Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідностатті 72 Житлового кодексуУРСР).

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Слід зазначити, що порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 10959 св 20.

Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , діючи також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 , звернулася до суду з позовом та просила визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_4 таким, що втратили право користування спірною квартирою понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, тобто, за період їх непроживання у квартирі понад шість місяців.

Суд звертає увагу, що позивачка зазначила, що відповідач ОСОБА_4 виїхав із квартири будучи неповнолітнім. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4 будучи неповнолітнім набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано. Несплата за цей час відповідачкою ОСОБА_4 , та її дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) на той час неповнолітньої дитини.

Слід зазначити, що позивачка жодних документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 не надала, натомість надала довідку про склад сім`ї ОСББ «МК-119» № 16 від 07 вересня 2021 року, в якій зазначено, що вона разом із відповідачами зареєстрована за даною адресою та акт обстеження квартири, в якому голова ОСББ «МК-119» ОСОБА_13 підтвердила, а також зі слів сусідів, що ОСОБА_4 не проживає з 2012 року, а її син ОСОБА_4 з 2017 року за даною адресою.

Слід також зазначити, що акт обстеження складено із слів сусідів, також сусіди, будучи допитаними в судовому засіданні в якості свідків повідомили, що відповідачі не проживають у спірному житлі.

Відповідно суд приходить до висновку, що докази на підтвердження позовних вимог не можуть будуватись виключно на показаннях свідків, однак інших доказів позивачкою в судовому засіданні не надано, як і документів що стосуються спірного житла.

Суд звертає увагу, що надані позивачкою документи не можуть бути визнаними належними доказами на підтвердження позовних вимог.

Суд також звертає увагу, що третя особа ОСОБА_5 подала на адресу суду нотаріально посвідчену заяву 11.02.2022, в якій зазначила що надає свою згоду на зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , однак позивачка звертаючись до суду з позовною заявою просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 .

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява «19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості.

Суд звертає увагу, що позивачка не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу позовних вимог, не надала докази в обґрунтування позовних вимог, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 12 ЦПК України.

Такі обставини, як відсутність доказів того, хто був квартиронаймачем і кому із членів сім`ї було надано вказане житло, відсутність приватизації житла, виїзд відповідпача ОСОБА_4 за межі України будучи неповнолітнім, заява 3-ї особи, яка не відноситься до спірної квартири, в сукупності із іншими встановленими у судовому засіданні обставинами, свідчать про не доведеність позивачем обставинам викладених у позові.

Втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено.

Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відмову у задоволені позову у зв`язку із недоведеністю обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги.

На підставі статей 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст. ст. 71,72 ЖК України, суд -

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа, з боку позивача ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 24 травня 2022 року.

Головуючий суддя В. М. Бораковський