КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/762/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 03 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 1897/ос від 18 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , поновити його на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ № 1897/ос від 18 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 вересня 2020 року по 29 квітня 2021 року в розмірі 110981,98 грн. без урахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів.

Відповідач АТ «Укрзалізниця», не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість додаткового рішення, неправильне застосування норм матеріального права тапорушення норм процесуального права, просив скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 110981,98 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що позивачем ні під час розгляду справи по суті, ні при подані заяви про ухвалення додаткового рішення не здійснений належний розрахунок позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. До прийняття судом рішення позовна вимога не була сформована належним чином, позивач не визначив період вимушеного прогулу, суму середнього або середньоденного заробітку, не надав доказів, якими визначається та підтверджується (або могла б бути розрахована судом самостійно) сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розрахунок позовної вимоги вперше здійснений та наданий позивачем до суду лише після ухвалення рішення 29 квітня 2021 року, тобто після закінчення розгляду справи по суті. Розрахунок позовної вимоги не був предметом судового розгляду до ухвалення рішення, тому викладені обставини виключають процесуальну можливість винесення додаткового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України.

Наголошував, що позивачем при зверненні до суду та під час судового розгляду не надавалися належні та допустимі докази, якими обґрунтовується позовна вимога про стягнення середнього заробітку. Як вбачається зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, додаткове рішення може бути ухвалене судом за умови, що сторони подавали докази і давали пояснення щодо позовної вимоги, стосовно якої не ухвалене рішення.

Зазначав, що позивачем до суду надані документи, яких, на думку позивача, достатньо для належного розрахунку судом та стягнення з АТ «Укрзалізниця» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу: відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за перший та другий квартали 2020 року та довідка АТ «Укрзалізниці» від 03 червня 2021 року № 50 про доходи позивача. Однак перелічені документи містять лише інформацію про загальну суму нарахованих позивачу доходів (помісячно) та інформацію про суми утриманих податків і зборів. Інша інформація, яка є необхідною та обов`язковою для належного розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, а отже і загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (інформації про види і розміри нарахувань, кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у розрахунковому періоді) у вказаних документах не зазначається.

Вказував, що позивачем порушені норми ЦПК України щодо строку подання доказів. У позовній заяві позивачем не повідомлено суд про неможливість подання ним будь-яких доказів і клопотання про витребування доказів не заявлено. Позивач з моменту його звільнення і по теперішній час жодного разу не звертався до АТ «Укрзалізниця» про надання йому довідки про середню заробітну плату, обчислену згідно Порядку № 100, або надання документів щодо відомостей, необхідних для самостійного розрахунку середнього заробітку. Відомості з Державного реєстру про суми виплачених позивачу доходів подані позивачем разом із відповіддю на відзив 02 березня 2021 року, тобто вже після подання позовної заяви, при цьому позивачем не подані суду клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів та клопотання про їх долучення, а також позивач не зазначає про наявність поважних причин, з яких даний документ не міг бути поданий разом з позовною заявою. З зазначених вище підстав відповідач заперечує також проти задоволення клопотання позивача від 15 червня 2021 року про долучення довідки від 03 червня 2021 року і відповіді на адвокатський запит.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов у електронній формі відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив поновити йому строк для подання відзиву, оскільки копія апеляційної скарги отримана ним 17 лютого 2022 року, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Посилався на те, що жодне твердження в апеляційній скарзі не відповідає дійсності, фактично зводиться до незгоди з прийнятим рішенням та є нічим іншим як намаганням ухилитись від виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення позивача.

Вказував, що позовні вимоги стосувались стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 вересня 2020 року до дня поновлення на роботі. Розрахувати на момент розгляду справи суму середнього заробітку було неможливо, оскільки позивач не мав можливості спрогнозувати час ухвалення судового рішення. До позовної заяви на підтвердження розміру заробітної плати позивача були надані відомості про суми виплачених доходів позивача та довідка про доходи, надати відповідачем.

Вказував, що вирішуючи вимоги про стягнення середнього заробітку суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів правильно взяв до уваги обставини витребування доказів та врахував зміст відповіді відповідача від 30 жовтня 2020 року та відповіді, наданій у довідці № 50 від 03 червня 2021 року, зазначивши, що можливість здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з`явилася лише при повторній відповіді відповідача, в першій же довідці відповідач посилався на комерційну таємницю та запитувану інформацію не надав. Тому суд першої інстанції знайшов підстави прийняти до розгляду довідку № 50 від 03 червня 2021 року у якості доказу та на підставі неї зробив розрахунок середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки № 50 від 03 червня 2021 року, є дані про розмір отримання заробітної плати за два останні місяці, що передували місяцю звільнення, і судом першої інстанції правильно визначено розмір середнього заробітку з врахуванням листів Мінсоцполітики України про тривалість робочого часу на 2020-2021 роки, і даний розрахунок відповідачем не спростований.

Враховуючи, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а також приймаючи до уваги, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання та продовжити позивачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що суд поновив позивача на посаді з 23 вересня 2020 року, а тому розрахунок заробітної плати повинен здійснюватися з 24 вересня 2020 року по день ухвалення рішення, тобто по 29 квітня 2021 року, та становить 110981,98 грн. без урахуваня податків і зборів та інших обов`язкових платежів.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, наказом АТ «Укрзалізниця» № 173/ос від 30 січня 2019 року ОСОБА_1 з 30 січня 2019 року був переведений на посаду головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління АТ «Укрзалізниця» з посадовим окладом 11890 грн. (а. с. 14 т. 1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 18 вересня 2020 року № 1897/ос ОСОБА_1 був звільнений з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 13 т. 1).

На а. с. 124 т. 1 знаходиться копія відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2020 року по 2 квартал 2020 року, згідно якої ОСОБА_1 нараховано в І кварталі 2020 року заробітну плату в розмірі 50860,36 грн., в ІІ кварталі 2020 року - 49898,53 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» № 1897/ос від 18 вересня 2020 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді з 23 вересня 2020 року. Задовольняючи позов, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог закону (а. с. 181 - 186 т. 1, 52 - 54 т. 2).

15 червня 2021 року представником позивача надано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи в зв`язку з вирішенням його клопотання про ухвалення додаткового рішення відповіді відповідача АТ «Укрзалізниця» на адвокатський запит від 09 червня 2021 року та копію довідки № 50 від 03 червня 2021 року (а. с. 200 - 202 т. 1).Згідно листа АТ «Укрзалізниця» від 09 червня 2021 року, надається довідка про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року до дня звільнення.

В довідці АТ «Укрзалізниця» від 03 червня 2021 року № 50 відображено доход ОСОБА_1 за останні шість місяців з січня 2020 року по вересень 2020 року із зазначенням нарахованих, утриманих і належних до видачі сум, в тому числі за липень 2020 року нараховано 16095,78 грн., до видачі - 12957,10 грн., за серпень 2020 року нараховано 15508,71 грн., до видачі - 12484,51 грн.

Відповідачем АТ «Укрзалізниця» подано заперечення на заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому викладено аргументи, використані в апеляційній скарзі (а. с. 216 - 229 т. 1).

27 липня 2021 року представником позивача надано суду розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу (а. с. 231 - 233 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

У наведеній правовій нормі міститься виключний перелік умов, за наявності яких суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення. Тлумачення частин першої та другої статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 цього Кодексу.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу була заявлена в позові ОСОБА_1 , під час розгляду якого суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення від 29 квітня 2021 року дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням норм трудового права і він підлягає поновленню на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необхідність ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 110981,98 грн. без урахування податків і зборів за період з 24 вересня 2020 року по день ухвалення рішення про поновлення позивача на посаді, тобто по 29 квітня 2021 року, що відповідає ст. 116, 235 КЗпП України та ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Оцінюючи заперечення апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» щодо наявності підстав для ухвалення додаткового рішення відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, оскільки позивач під час розгляду справи по суті не сформував та не надав розрахунку позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а надані ним докази у вигляді відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених позивачу доходів та довідка АТ «Укрзалізниця» від 03 червня 2021 року № 50 про доходи позивача подані з порушенням строку, встановленого ч. 2 ст. 83 ЦПК України і не містять належної та достатньої інформації, необхідної для розрахунку середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, при цьому клопотань про витребування доказів позивачем не подавалося, апеляційний суд виходить із наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Звертаючись до суду з позовом 21 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив суд, що довідка про розрахунок заробітної плати буде надана після подання позовної заяви, оскільки отримання довідки потребує значного часу (а. с. 7 т. 1).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що оскільки отримання довідки займає тривалий час та у зв`язку зі стислими строками для звернення до суду за захистом у трудових спорах подати довідку про доходи разом з позовною заявою не вбачалось за можливе; наразі отримано довідку за 2 місяці 2020 року з нарахованими позивачу сумами; розрахувати на даний час суму середнього заробітку неможливо, оскільки позивач не може спрогнозувати час ухвалення судового рішення (а. с. 120 т. 1).

Таким чином, позивачем виконано обов`язок, встановлений ч. 2 ст. 83 ЦПК України, щодо повідомлення суду про неможливість надання довідки про доходи разом з позовом, та обґрунтовано відсутність розрахунку суми середнього заробітку, яка підлягала стягненню з відповідача, неможливістю спрогнозувати час поновлення його на роботі судом і відтак визначити час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 3 розділу 3 Порядку № 100 суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Під час розгляду справи позивачем надано до суду докази щодо розміру заробітної плати, які відповідачем спростовані не були.

При ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції застосовано надану відповідачем довідку від 03 червня 2021 року про розмір доходів позивача, у якій відображено нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми за липень та серпень 2020 року (а. с. 202 т. 1), та враховано кількість робочих днів на підставі листів Мінсоцполітики України, а отже доводи апеляційної скарги про відсутність в зазначеній довідці необхідної інформації для розрахунку середнього заробітку є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що заперечень щодо висновків суду першої інстанції в частині арифметичних розрахунків середнього заробітку за час вимушеного прогулу і періоду такого нарахування апеляційна скарга не містить взагалі, контррозрахунку відповідачем не надано.

Вирішуючи питання щодо можливості ухвалення додаткового рішення на підставі доказів, наданих позивачем після ухвалення судового рішення 29 квітня 2021 року, суд першої інстанції надав оцінки запереченням відповідача в цій частині і встановив, що відповідач під час судового розгляду не надав запитуваної інформації на адвокатський запит, і що можливість здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з`явилася лише при повторній відповіді АТ «Укрзалізниця» на підставі довідки № 50 від 03 червня 2021 року.

При цьому наявні в матеріалах справи відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених позивачу доходів за 1 та 2 квартали 2020 року судом першої інстанції при здійсненні розрахунку не використовувались, відтак апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані заперечення АТ «Укрзалізниця» в апеляційній скарзі проти цього доказу.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21 липня 2021 року у справі № 754/16470/19 (провадження № 61-14242св20), згідно яких«суд апеляційної інстанції внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо розміру заробітної плати позивача за останні два місяці її роботи у ТОВ «Контрон-Україна». Тому висновок суду апеляційної інстанції про необґрунтованість вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з одночасним залишенням без змін рішення суду першої інстанцій про поновлення ОСОБА_1 на роботі, є передчасним, а ухвалене ним у цій частині судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд».

Аналогічні правові висновки в подальшому підтримані Верховним Судом в постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 757/66553/19 (провадження № 61-7167св21), згідно якої «Установивши, що позивач був незаконно звільнений, суд апеляційної інстанції не врахував положень частини другої статті 235 КЗпП України, при цьому не роз`яснив позивачеві право заявляти клопотання про витребування у відповідача документів про розмір заробітної плати за останні 2 місяці перед звільненням, не зважаючи на те, що саме на суд відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України покладено обов`язок прийняти рішення про виплату незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні означених сум».

Виходячи із аналізу наведених правових висновків Верховного Суду, розмір заробітної плати позивача є обставиною, яка підлягає обов`язковому встановленню судом у разі поновленні позивача на роботі.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц (провадження № 61-6770св21) сформував правовий висновок, відповідно до якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу.

З огляду на конкретні обставини цієї справи, апеляційний суд враховує, що прийняття судом першої інстанції нових доказів, поданих позивачем поза межами строків, встановлених ч. 2 ст. 83 ЦПК України, дозволило встановити дійсні обставини, відповідно виконати завдання правосуддя щодо справедливого розгляду справи.

Суд має сприяти у вирішенні спору, а тому, враховуючи роз`яснення Верховного Суду в постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц,дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, не становить порушення судом норм процесуального права.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, однак доводів, якими би підтверджувалося неправильне вирішення справи судом першої інстанції, апеляційна скарга в зазначеній частині не містить.

Враховуючи вищевикладене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про безпідставність ухвалення додаткового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи наявна заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу, однак заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулувідсутня.

Разом з тим, враховуючи, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України може ухвалити рішення з власної ініціативи, а також, що відповідачем АТ «Укрзалізниця» надавались заперечення на заяву позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і оскільки апеляційна скарга відповідача взагалі не містить доводів в цій частині, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та переоцінки доказів, які були належно оцінені судом, не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.

Додаткове рішенняПечерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 травня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.