печерський районний суд міста києва
19 січня 2022 року Печерський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Волкової С.Я. при секретарі Топал А.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,
24.06.2021 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеними вимогами, просить стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» 17 296,41 грн заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2019 р. по серпень 2020 р., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, 20 000,00 грн моральної шкоди. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовуються тим, що у період з 22.07.2015 р. п 12.08.2020 р. працювала у відповідача, при цьому розрахунок при звільненні не здійснений, з вини відповідача тривалий час не отримує належні кошти, що впливає на рівень її життя, вона не мала іншого доходу, аніж заробітна плата, на яку розраховувала при плануванні витрат і якої ледве вистачає на покриття звичайних життєвих потреб. Відповідачем не були виплачені зароблені кошти, що змусило вдаватися до прохань до близьких родичів з приводу її утримання і цей факт завдає тяжких душевних страждань, як і той факт, що безпідставне затягнення розрахунку при звільненні змушує звертатися до суду.
Ухвалою суду від 05.07.2021 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
22.07.2021 р. через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 23.07.2021 р. відкрито провадження у справі.
Відповідачем Акціонерним товариством «Київський завод «Радар» відзив на позовну заяву не подано.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження і ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, та, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно норм статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України.
За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.
Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строку, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Надані суду документи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 22.07.2015 р. працювала у Публічному акціонерному товаристві «Київський завод «Радар», яке наказом Державного концерну «Укроборонпром» № 89 від 09.2020 р. перейменовано в Акціонерне товариство «Київський завод «Радар», на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті в ВОХОР; наказом № 46-к від 12.08.2020 р. звільнена 12.08.2020 р. у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно статті 38 КЗпП України.
Надані позивачем документи, які відповідачем у встановленому законом порядку не спростовані, свідчать про те, що станом на день звільнення заборгованість підприємства перед позивачем складає 17 296,41 грн, означені кошти підлягають стягненню на користь позивача.
Аналіз статтей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі № 372/2644/15-ц).
Суд, вирішуючи суму, яку слід стягнути на користь позивача, враховує, що станом на час розгляду справи заборгованість підприємства перед позивачем складає 17 296,41 грн, означені кошти не виплачені їй з вини роботодавця, а тому, до відповідача має застосовуватися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, у виді стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Згідно наданої суду довідки вих.№181 від 09.11.2020 р., наданого позивачем розрахунку, який відповідачем у встановленому законом порядку не спростований, нарахована заробітна плата згідно розрахунків підприємства за листопад червень 2020 р. становить 4 246,99 грн, за серпень 2020 р. становить 5 787,07 грн, а всього 10 034,06 грн, у липні особа не працювала, у червні 2020 р. 20 робочих днів, у серпні 2020 р. - 20, тому середньоденна заробітна плата позивача складає: 10 034,06/20+20=250,85 грн. Звільнили ОСОБА_1 12.08.2020 р., тобто у серпні 2020 р. - 12 днів, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 р., січень-грудень 2021 р.- повні місці, у січні 2022 р. на момент винесення рішення - 12 днів. Всього на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню 250,85 грн х 365 днів = 91 560,25 грн.
Згідно пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплат заробітної плати, але не більше ніж на один місяць.
Щодо інших вимог позову, то статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
За змістом статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення їй моральної шкоди, та, враховуючи те, що у зв`язку із невиплатою заробітної плати, розрахунку при звільненні позивачу довелося докладати значних зусиль для відновлення її порушених прав, що стало причиною її моральних страждань, суд погоджується з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди.
Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкодив у розмірі 20 000,00 грн, вважає визначений позивачем розмір відшкодування такої шкоди не є завищеним.
У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 951,60 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та судові витрати у виді судового збору в розмірі 4 540,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача, оскільки при подачі позову позивача звільнено від їх сплати.
На підставі викладеного, керуючись статтями 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, статтями 1-23,76-81,95,131,141,258-259,263-265,352,254,355 ЦПК України, суд
Позов - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 17 296,41 грн заборгованості по заробітній платі, 91 560,25 грн середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, 20 000,00 грн моральної шкоди, 951,60 грн сплаченого судового збору.
Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь держави судовий збір в розмірі 4 540,00 грн.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Акціонерне товариство «Київський завод «Радар» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 35, ).

Суддя Волкова С.Я.