Справа № 932/299/20
Провадження № 2/175/1458/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.,

при секретареві Вараві О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, якою просить стягнути з відповідача заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в сумі 5745,86 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між ПрАТ «ВФ Україна» (23.05.2017 р. перейменоване із ПрАТ «МТС Україна») (далі - Позивач) та ОСОБА_1 (далі - Відповідач) була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено Договір про надання послуг стільникового радіотелефонного зв`язку № 4412659 від 03.09.2008 р. (контракт 94) (далі - Договір).

З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачу було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_1 . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було замінено на НОМЕР_2 .

Відповідно до умов Договору та Умов користування мережами мобільного зв`язку ПрАТ «МТС Україна», що є невід`ємною частиною зазначеного Договору, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі ПрАТ «МТС Україна», особисто перевіряти залишок авансового платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за Договором.

Згідно умов Договору, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

При цьому одна із сторін Договору - ПрАТ «ВФ Україна», здійснила фактичні дії, щодо виконання Договору в повному обсязі.

Станом на дату подання даної заяви Відповідач не оплатив отримані ним послуги зв`язку ані самостійно, ані на підставі надісланих Позивачем на його адресу рахунків, виставлених, починаючи з 30.04.2015 р. На підставі цього та відповідно до умов Договору Відповідач був відключений від мережі зв`язку ПрАТ «ВФ Україна».

На адресу Відповідача 27.07.2016 року Позивачем була надіслана претензія № С 86/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості. Проте, Відповідач залишив її без задоволення.

Таким чином, сума заборгованості Відповідача перед ПрАТ «ВФ Україна», яка виникла з 16.05.2015 р. (дата, з якої виникло прострочення сплати за надані послуги) на момент звернення до суду із заявою становить 5 745 грн. 86 коп.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.06.2018 року відмовлено у видачі судового наказу.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Таким чином, дана позовна заява подана в рамках строку позовної давності».

А тому просив стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість в сумі 5745,86 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, ухваленому у цивільній справі №932/299/20 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» () заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в сумі 5745 гривні 86 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» () судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 коп.Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року скасовано та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача, адвокат Циганок Р.О. подав до суду 20.12.2021 року заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначив, що на адресу Відповідача 27.07.2016 року Позивачем була надіслана претензія № С 86/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості. Як вбачається з Розрахунку (Додатку до претензії № С 86/07) у Відповідача виникла заборгованість перед Позивачем ще у 2015 році. Позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Відповідача про стягнення заборгованості 11 січня 2020 року. Відповідач вважає, що дану позовну заяву було подано до суду після спливу строків позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 дослідила питання переривання перебігу позовної давності через подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України та вказала подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви. Таким чином, позовна заява ПрАТ «ВФ Україна» до ОСОБА_1 подана після спливу строку позовної давності. Відмовити у задоволенні позовної заяви ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» 01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, Код ) про стягнення заборгованості за телекомунікаційні послуги у розмірі 5 745,86 грн., 1 921,00 грн. судового збору до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) з підстав пропущення строку позовної давності.

До початку судового засідання представник відповідача, адвокат Циганок Р.О. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача, просив заяву про застосування строків позовної давності задовольнити.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до частин другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне.

Судовим розглядом встановлено, що між ПрАТ «ВФ Україна» (23.05.2017 р. перейменоване із ПрАТ «МТС Україна») (далі - Позивач) та ОСОБА_1 (далі - Відповідач) була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено Договір про надання послуг стільникового радіотелефонного зв`язку № 4412659 від 03.09.2008 р. (контракт 94) (далі - Договір).

З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачу було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_1 . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було замінено на НОМЕР_2 .

Відповідно до умов Договору та Умов користування мережами мобільного зв`язку ПрАТ «МТС Україна», що є невід`ємною частиною зазначеного Договору, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі ПрАТ «МТС Україна», особисто перевіряти залишок авансового платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за Договором.

Згідно умов Договору, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

При цьому одна із сторін Договору - ПрАТ «ВФ Україна», здійснила фактичні дії, щодо виконання Договору в повному обсязі.

20.04.2015 року відповідачем частково погашено заборгованість на суму 200 грн. (а.с.14).

Станом на дату подання даної заяви Відповідач не оплатив отримані ним послуги зв`язку ані самостійно, ані на підставі надісланих Позивачем на його адресу рахунків, виставлених, починаючи з 30.04.2015 р. На підставі цього та відповідно до умов Договору Відповідач був відключений від мережі зв`язку ПрАТ «ВФ Україна».

На адресу Відповідача 27.07.2016 року Позивачем була надіслана претензія № С 86/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості. Проте, Відповідач залишив її без задоволення.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2018 року Приватному акціонерному товариству «ВФ Україна» відмовлено у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги з ОСОБА_2 .

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтями 1, 32, 37 ч.2 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що абонент - це споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі; оператор телекомунікацій - суб`єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.

Споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг мають право на: 1) державний захист своїх прав; 5) вибір виду та кількості телекомунікаційних послуг; 6) безоплатне отримання від оператора, провайдера телекомунікацій вичерпної інформації щодо змісту, якості, вартості та порядку надання телекомунікаційних послуг; оскарження неправомірних дій операторів, провайдерів телекомунікацій шляхом звернення до суду та уповноважених державних органів; відмову від оплати телекомунікаційної послуги, яку вони не замовляли.

Правовими основами діяльності операторів, провайдерів телекомунікацій є пріоритет інтересів споживачів телекомунікаційних послуг, що кореспондує загальному змісту законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов`язані: здійснювати діяльність у сфері телекомунікацій відповідно до законодавства; надавати споживачам вичерпну інформацію, необхідну для укладення договору, а також щодо телекомунікаційних послуг, які вони надають; вести достовірний облік телекомунікаційних послуг, що надаються споживачеві.

Вимогами ч.1 та ч.9 ст.15 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

У пункті 3 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, надано ряд визначень, відповідно до яких: послуги рухомого (мобільного) зв`язку - послуги, які надаються оператором рухомого (мобільного) зв`язку і під час отримання яких кінцеве обладнання абонента може вільно переміщатися в межах телекомунікаційної мережі такого оператора або його роумінг-партнера із збереженням абонентського номера або мережевого ідентифікатора споживача.

Договором про надання послуг вважається правочин, укладений між споживачем і оператором, провайдером, за яким оператор, провайдер зобов`язується на замовлення споживача надавати послуги, а споживач - їх оплачувати (якщо інше не передбачено договором).

Згодою споживача є волевиявлення, виражене споживачем у будь-який спосіб, у тому числі вчинення дій, які можуть бути зафіксовані обладнанням оператора, провайдера (голосове, текстове повідомлення, використання сигналів тонового набору тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представником відповідача надано суду клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача, дане клопотання підлягає до задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з розрахунку, заборгованість відповідача за надані телекомунікаційні послуги виникла за розрахунковий період з 30.04.2015 року по 30.06.2015 року. Позовна заява подана до суду 24.12.2019 року, що підтверджується поштовим відправленням (а.с.24), тобто ПАТ «ВФ Україна» звернулось до суду з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Суд вважає, що посилання представника позивача на те, що відбулось переривання строку позовної давності, оскільки товариство зверталось до суду із заявою про видачу судового наказу, однак ухвалою суду від 21.06.2018 року було відмовлено у видачі судового наказу, є безпідставним у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник не може використовувати з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч.2 ст.264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року по справі №712/8916/17.

Як вбачається з позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.05.2018 року по справі №369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Суд вважає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушене, наявні підстави для задоволення позовних вимог, однак позивачем ПАТ «ВФ Україна» не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити через сплив позовної давності.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем та його представником у справі, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за надані телекомунікаційні послуги виникла за розрахунковий період з 30.04.2015 року по 30.06.2015 року, позовна заява подана до суду 24.12.2019 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, поважних причин пропуску цього строку ПАТ «ВФ Україна» наведено не було, а тому в задоволенні позовних вимог ПАТ «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги необхідно відмовити через сплив позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1921,00 грн. (а.с. 4-5) покладаються на позивача.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат відповідача, які полягають у оплаті за отримання правничої допомоги з позивача на користь відповідачки у розмірі 4 000,00 грн. та у вигляді сплати витрат сплаченого судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 454,00 грн., суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 3 ст. 137 ЦПК передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката - кількість годин, витрачених на надання кожної послуги.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №823/2638/18 від 16.05.2019р. містить висновки про те, що надані позивачем договір, рахунок (з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг) та квитанція про оплату цих послуг є належними і достатніми доказами для стягнення понесених витрат, а складення акту виконаних робіт не передбачено умовами договору, тому сам факт виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про прийняття цих послуг. Таким чином, необґрунтованою є вимога щодо прайс-листа та акту виконаних робіт (послуг) за умови, що надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК).

Витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК). При цьому суд зобов`язаний врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК).

За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

При цьому згідно зі статтею 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом договором на надання правничої (правової) допомоги. від 19.10.2021 року, Додатковою угодою № 1 від 19.10.2021 р. до Договору про надання правничої допомоги № 194 від 19.10.2021 р..

Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання її клієнтом підтверджується підписаними відповідачем та її адвокатом:

-Копією рахунку на оплату №250 від 14.12.2021 р.;

-Копією акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від «04» травня 2022 р.;

-Копією звіту про надану правничу допомогу від «04» травня 2022 р.

Тому на користь відповідачки із позивача підлягає до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1, 15, 32, 33, 37, 39 Закону України «Про телекомунікації», ст.ст.253, 256, 257, 261, 264, 267, 612, 625, 626, 628, 634, 638 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» (01601, м. Київ. вул. Лейпцизька, буд. 15, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок)

Стягнути з ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» 901601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, Код ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати т правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. (чотири тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Л.М.Новік