Справа № 932/1653/21
Провадження № 2/932/104/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника відповідача адвоката Ліфлянчика С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення коштів. Позов обґрунтований тим, що в квітні 2020 року між ОСОБА_2 та позивачем була досягнута усна домовленість про підготовку програмного забезпечення «Аксіома» (Axsioma) на базі мобільних платформ Android. За результатами домовленостей відповідач зобов`язався у строк до 30.08.2020 року підготувати програмне забезпечення «Аксіома» (Axsioma) на базі мобільних платформ Android, а ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити відповідачу грошові кошти за підготовку програмного забезпечення у розмірі 13 100 доларів США, 00 центів. У період з квітня по серпень 2020 року ОСОБА_2 було сплачено грошові кошти у розмірі 13 100 доларів США, 00 центів, а саме 3200 доларів США 17.04.2020 року, 3000 доларів США 22.05.2020 року, 4500 доларів США 02.07.2020 року та 2400 доларів США 19.08.2020 року, що підтверджується таблицею обліку видачі коштів, в якій відповідач розписався за отримання вказаних коштів. Факт досягнення домовленостей із відповідачем та отримання ним коштів, підтверджується численними доказами, зокрема, відеозаписом отримання коштів, таблицею видачі грошових коштів, де підпис ОСОБА_2 співпадає з його підписом.

Проте ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за усною домовленістю з підготовки програмного забезпечення, тому позивач вважає за необхідне звернутися до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на норми статей 1212-1215 розділу 83 Цивільного кодексу України, позивач вказує, що відповідач набув грошові кошти безпідставно та зберіг у себе це майно, тому воно підлягає поверненню. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 368 534, 44 грн. та 3% річних у розмірі у розмірі 6 781, 52 грн. та стягнути з відповідача судові витрати.

07.06.2021 року позивачем подана заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої остання просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 303 009, 44 грн. та 3% річних у розмірі 5 886, 50 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає. Вказує, що у лютому 2020 року між сторонами була досягнута домовленість щодо влаштування ОСОБА_2 на роботу в компанію ТОВ «Вайсві Діджитал» на посаду Android Developer. Ця організація спеціалізується на розробленні програмного забезпечення, а ОСОБА_1 є уповноваженою особою, яка діяла від імені цієї компанії. Отже, між позивачем та відповідачем виникли трудові відносини. Однак позивачем не було проведено виплати ОСОБА_2 за стажування, та за виконання трудових функцій. Позивач направила гроші на якусь банківську картку, проте платіж був відправлений помилково. На думку відповідача, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту отримання ним грошових коштів, надсилання претензій відповідачу, складання розписок. З доданих до матеріалів справи таблиць отримання грошових коштів не можливо встановити, хто є платником коштів, за що саме та на якій підставі ці кошти виплачені, тому ці таблиці є недопустимими доказами. Не доведено, що відповідач взагалі отримував ці кошти, оскільки готівкові розрахунки у таких сумах підпадають під фінансовий моніторинг, а операції з перерахування готівкових коштів повинні супроводжуватись первинними документами, а саме касовими ордерами, заявами на видачу готівки, чеками тощо. Копія відеозапису не може вважатись належним доказом, оскільки відповідач не надавав згоди на відеозйомку. Також вказує, що позивач не є належним позивачем, оскільки правовідносини виникли між ним та юридичною особою ТОВ «Вайсві Діджитал», і ці правові відносини є трудовими, а не цивільно-правовими. Крім того, звертає увагу не неможливість застосування до спірної ситуації положень ст. 1212 ЦК України, яка регулює порядок повернення безпідставно набутого майна, оскільки в даному випадку відповідач виконував трудову функцію, направлену на створення певного результату праці, тому майно в даному випадку є таким, що набуте на правовій підставі. Водночас жодних доказів перерахування чи надання ОСОБА_2 грошових коштів, в матеріалах справи не має, тому відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими і просить суд відмовити у їх задоволенні повністю.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Лукінової К.С., справа передана судді Кондрашову І.А. (протокол повторного автоматизованого розподілу від 19.01.2022 року).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. В матеріалах справи є заява позивача про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с. 120).

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Вважає позов безпідставним, а обставини справи не доведені жодним належним та допустим доказом. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що у квітні 2020 року між директором ТОВ «Вайсві Діджитал» Тонконог Олександрою Сергіївною та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості про розробку програмного забезпечення «Аксіома» (Axsioma) на базі мобільних платформ Android. Згідно домовленості відповідач повинен розробити програмне забезпечення, а саме створення парсеру для обробки кастомного ХМРР запиту, відправлення текстових повідомлень в чатах і каналах між платформами Android Android та Android iOS, відправлення медіа повідомлень в чатах і каналах, а саме: аудіо та відео повідомлень між платформами Android Android та Android iOS, налаштування локальних та глобальних Push нотіфікацій мобільного додатку, налаштування статусів відправки повідомлень, реалізація повернення історії повідомлень, додаткові дії з повідомленнями, такі як видалення, копіювання, редагування, прикріплення та відповідь на повідомлення, реалізація пошуку чатів та каналів у мобільному додатку, верифікація користувача у мобільному додатку, всі стани профілів користувача та профілів чату / каналу.

Згідно домовленості, ОСОБА_2 зобов`язався виконати завдання у строк до 31.08.2020 року, а позивач, у свою чергу, зобов`язалась сплатити відповідачу грошові кошти за розробку цього програмного забезпечення у розмірі 13 100 доларів США, 00 центів.

Відповідно до змісту ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою укладений усний договір між сторонами є договором підряду. Особливістю таких договорів є те, що сторони погоджують конкретний результат роботи, який виконавець повинен виконати, і отримати певний матеріальний результат. На відміну від договору підряду, трудовий договір регулює весь процес організації трудової діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом п. 2 ч. 1, частин 2, 4 ст. 433 ЦК України комп`ютерні програми (твори) є об`єктами авторського права. Твори є об`єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Комп`ютерні програми охороняються як літературні твори.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1107 ЦК України розпорядження майновими інтелектуальної власності здійснюється, зокрема, на підставі договору про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності. Договір щодо розпорядження майновими інтелектуальної укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності такий договір вважається нікчемним.

Отже, укладений між позивачем та ОСОБА_2 усний договір на розробку програмного забезпечення «Аксіома» (Axsioma) на базі мобільних платформ Android може вважатися договором про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності, оскільки в результаті виконання роботи створюється комп`ютерна програма, що є об`єктом авторського права.

Як вказано у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України.

Оскільки положення ч. 2 ст. 1107 ЦК України прямо вказують на обов`язковість дотримання письмової форми такого договору, суд вважає, що сторони не дотримались форми договору, установленої законом.

Відтак, вказаний договір повинен був укладатись у письмовій формі, недодержання якої тягне за собою наслідки у вигляді нікчемності цього договору, тобто він не створює правових наслідків для сторін з моменту його вчинення.

Разом з тим, Верховний Суд у Постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 наголосив, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються також дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

В даному випадку позивач, яка постійно працює у сфері IT технологій не могла не знати, що угоди про створення комп`ютерних програм повинні укладатись у письмовій формі, недотримання якої матиме наслідки у вигляді нікчемності цього правочину. Такі дії позивача, на думку суду, не є добросовісними, оскільки за змістом позовних вимог остання начебто надавала кошти відповідачу за виконання роботи, достеменно знаючи, що такі кошти надаються без відповідної правової підстави, тобто міг мати місце факт виконання нікчемного правочину.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судом встановлено, що сторони були обізнані про умови договору, а позивачем передавались грошові кошти на виконання умов нікчемного правочину, тому повернення цих коштів повинно відбуватись шляхом пред`явлення позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та повернення майна, переданого на виконання умов нікчемного правочину.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 05 листопада 2009 року, у разі якщо під час розгляду спору буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли зобов`язання з повернення один одному всього того, що вони одержали за нікчемним правочином. Незважаючи не те, що спірний договір не відповідає формі, установленої законом, він є укладеним, тобто повернення у первісне становище та стягнення отриманих відповідачем коштів повинно відбуватись шляхом застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину, а не застосування ст. 1212 ЦК України.

Між тим, суд не може встановити, чи приступав, у свою чергу, відповідач до виконання завдання, чи виконував роботу, чи не виконував її взагалі (або частково), оскільки позивачем з цього приводу не надано жодного доказу.

Як зазначає у позовній заяві позивач, ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за усною домовленістю, тому ОСОБА_1 ставить питання про повернення відповідачем отриманих коштів у розмірі 13 100 доларів США, 00 центів, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Факт передання грошових коштів, як вказує позивач, підтверджується копією таблиці обліку видачі коштів (а.с. 19-21).

Статтею 1212 ЦК України врегульовано випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

А якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Суд вважає, що обставини на які посилається позивач у позовній заяві, є взаємовиключними. З одного боку, позивач вказує, що між нею та ОСОБА_2 було досягнуто угоди і кошти передавались нею за виконання роботи. З огляду на те, що грошові кошти передавались траншами, то очевидно, відповідачем виконувались певні етапи роботи та досягались проміжні результати. З іншого боку, позивач вказує, що відповідач взагалі отримав ці кошти без будь-якої підстави, тобто неправомірно, та зберіг їх у себе, і має повернути на підставі ст. 1212 ЦК України.

Наведене свідчить про необґрунтованість позовних вимог, та певну неузгодженість між собою фактів і обставин, на які позивач посилається у позові.

Суд вважає, що до спірних відносин не можливо застосувати ст. 1212 ЦК України, оскільки перехід майна відбувся за нікчемним договором, який є укладеним, тобто мета правовідношення та його юридичний зміст свідчать про те, що майно набуто на відповідній правовій підставі, яка наразі не відпала. Повернення грошових коштів повинно відбуватись шляхом застосування наслідків недійсності правочину та стягнення суми коштів, переданих за нікчемним правочином.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На підтвердження факту передання грошових коштів позивач посилається на таблиці обліку видачі грошових коштів, з яких видно, що ОСОБА_2 у розмірі 13 100 доларів США, 00 центів, а саме 3200 доларів США 17.04.2020 року, 3000 доларів США 22.05.2020 року, 4500 доларів США 02.07.2020 року та 2400 доларів США 19.08.2020 року. Однак у призначенні платежу в таблиці вказано, що ці кошти є «оплатою за стажування», «оплата робіт», та «заробітна плата».

Суд не може визнати даний доказ як належний та допустимий. Так, з його змісту не вбачається, хто саме здійснював виплату фізична особа ОСОБА_1 чи юридична особа ТОВ «Вайсві Діджитал». Неможливо також встановити, за що саме надавались ці кошти: чи за виконання робіт за усним договором на виготовлення програмного забезпечення, чи як заробітна плата та оплата стажування, чи на відрядження. Вказані таблиці не підтверджують факту отримання грошових коштів, оскільки є внутрішнім документом компанії, та не є первинним документом. Досліджувані таблиці могли складатися одноособово директором чи службовою особою підприємства. Крім того, сама копія доказу змінена позивачем, тобто інші строки таблиці завуальовано закриті, а відтак даний доказ не є первинним та достовірним.

Отже, вказані таблиці не є беззаперечним доказом того, що відповідач дійсно отримував ці кошти.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Первинні документи це документи, у яких знаходяться дані про господарські операції, які були проведені, а також про вказівки керівництва щодо їх здійснення. До таких документів відносяться видаткова й товарно-транспортна накладні, касові ордери, акт про виконані роботи, тощо.

У первинних документах має міститись перелік певних обов`язкових реквізитів, також можуть бути присутні необов`язкові чи, іншими словами, додаткові. До обов`язкових реквізитів відносяться: назва форми; назва її створення; назва підприємства, для якого, власне, і складався документ; інформація про господарську операцію, що була проведена; посади осіб, що були відповідальні за її здійснення; підпис особи чи осіб, що були відповідальні за операцію.

Відповідно до абзацу другого п. 26 розд. ІІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3 до Положення № 148) або видатковими відомостями.

Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки.

Підпис керівника установи або підприємства на видаткових касових ордерах не обов`язковий, якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках є його дозвільний напис.

Суд вважає, що Таблиці обліку видачі грошових коштів взагалі не відповідають формальним вимогам, які ставляться до первинних документів, та документів, якими опосередковується видача готівкових коштів фізичним особам.

За таких обставин, суд відхиляє таблиці обліку видачі грошових коштів як неналежний та не допустимий доказ.

В матеріалах справи відсутні будь-які інші письмові докази, що свідчили б про передачу ОСОБА_2 грошових коштів. Відеозапис, на якому ОСОБА_2 начебто отримує грошові кошти, суд також не може визнати належним доказом, оскільки цей доказ отриманий у не процесуальний спосіб, а сама зйомка ведеться приховано, у якості стаціонарного відеонагляду приміщення.

Відповідно до ст. 307 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Доказів отримання згоди ОСОБА_2 на проведення відеозйомки, матеріали справи не містять. Тому суд також не може взяти цей доказ до уваги.

Таким чином, позовні вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, є необґрунтованими. Так, позивач обрала неправильний спосіб захисту, оскільки якщо виходити, що між сторонами дійсно був укладений усний договір, як вказує, ОСОБА_1 , то вимагати повернення цих сум можливо лише по такому договору, навіть якщо він є нікчемним. В такому випадку суд може застосувати наслідки недійсності договору, та стягнути все те, що сторонами було передано на виконання нікчемного правочину. Стаття 1212 ЦК в даному випадку не може бути застосована, оскільки правова підстава передачі грошових коштів існує, хоча і має дефекти. Тобто обрання позивачем неналежного способу захисту це вже самостійна підстава для відмови у задоволенні позову.

Крім того, позивач не довела належними та допустимими доказами, що вона дійсно передавала ці грошові кошти відповідачу. В матеріалах справи немає розписок, актів приймання передачі виконаних робіт, видаткових ордерів та квитанцій. Таблиця видачі грошових коштів не є бухгалтерським документом, а є внутрішнім документом, містить чорнові записи, які не створюють правових наслідків.

Позивачем також не доведено, що вона взагалі є належним позивачем, оскільки зі змісту матеріалів справи вбачається, що відповідач працював на підприємстві ТОВ «Вайсві Діджитал», і міг виконувати трудову функцію. Відтак, з відповідним позовом повинно звертатись ТОВ «Вайсві Діджитал», а не ОСОБА_1 як фізична особа. Крім того, у таблиці обліку грошових коштів вказано, що ці кошти виплачені як плата за стажування, заробітні плата, відрядження тощо. Зазначені суми не підлягають поверненню, з огляду на положення ст. 1215 ЦК України.

Стосовно стягнення 3% річних у розмірі 5 886, 50 грн. суд вказує, що правові підстави для сплати відповідачем цієї штрафної санкції, відсутні, оскільки для застосування положень ст. 625 ЦК України необхідно довести, що боржник користується чужими коштами. Проте в даному випадку судом не встановлено, а позивачем не доведено, що відповідач отримував грошові кошти у розмірі 13 100 доларів США, 00 центів, а також, що отримане ним майно є чужим, а не його власним, як заробітна плата. Тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 3% річних.

Також суд звертає увагу, що грошове зобов`язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондує положенням ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Платіжні документи для здійснення платежів на території України також мають бути виражені в гривнях.

Усний договір між сторонами був укладений у доларах США, а позивач просить суд стягнути суму боргу у національній грошовій одинці гривні. При цьому позивачем не зазначено, за яким курсом здійснено розрахунок, та чому вона просить суд стягнути борг у гривні, якщо зобов`язання виражене в доларах США. У заяві про зменшення розміру позовних вимог позивач зменшила суму до стягнення, знову таки не вказавши, з яких міркувань вона виходила про визначенні цієї суми та не надавши обґрунтований розрахунок.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а обставини спору, які підлягають доказуванню, не доведені позивачем у встановленому порядку. З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про необґрунтованість позову, тому у його задоволенні належить відмовити повністю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються та віднесені на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про стягнення коштів, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, що не брали участ+і в судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ