Справа № 191/611/22
Провадження № 2/191/197/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13 травня 2022 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Костеленко Я.Ю.
за участю секретаря Куцевол Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Славгородської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права приватної власності,-
Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 10 грудня 1998 року між нею, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу належного їй житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , якому в подальшому була присвоєна адреса АДРЕСА_2 . Згідно даного договору вона передала ОСОБА_3 7500 гривень, а ОСОБА_4 , в свою чергу, передала їй у власність зазначене нерухоме майно і зобов`язалась вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу, що підтверджується також відповідною розпискою про отримання грошових коштів. Зі свого боку вона виконала усі умови договору, передавши ОСОБА_3 грошові кошти та отримавши у власність житловий будинок, проте ОСОБА_3 , постійно посилаючись на брак вільного часу на відвідування нотаріуса та поганий стан здоров`я, свої зобов`язання здійснити дії, необхідні для нотаріального оформлення договору, передбачені договором, не виконала, а приблизно через рік померла. Фактично позивач володіє даним будинком з 1998 року, на свій розсуд та за власні кошти робить у ньому ремонт і облаштовує, проживає вона також у цьому будинку. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 10 грудня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнати за нею право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Представник позивача ОСОБА_5 до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, відзиву не надали.
У зв`язку з тим, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 06 грудня 1977 року, посвідченого державним нотаріусом синельниківської державної нотаріальної контори Жаран А.А., зареєстрованого в реєстрі за №4127, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1977 року, посвідченого державним нотаріусом синельниківської державної нотаріальної контори Жаран А.А., зареєстрованого в реєстрі за №4126, ОСОБА_3 належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
10 грудня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 06 грудня 1977 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1977 року. ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняла обумовлену суму грошових коштів за продаж будинку в розмірі 7500 грн. Крім того, ОСОБА_1 зобов`язалася оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу відсутнє. Також встановлено, що адреса будинку була змінена з - АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 .
Згідно дублікату заповіту від 08 липня 1999 року, посвідченого 08 липня 2000 року секретарем виконкому Славгородської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області і зареєстровано в реєстрі за №49, та виданого ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на випадок своєї смерті одну другу частину всього належного майна, де б воно не було та з чого б не складалося, заповіла ОСОБА_6 , а одну другу частину належного їй майна, де б воно не було та з чого б не складалося, заповіла у власність ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 . 21 березня 2000 року ОСОБА_2 звернулась до Другої синельниківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та права на земельну частку (пай) на землі, яка перебуває у колективній власності КСП «За мир», грошового внеску в ощадбанку.
Копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 в матеріалах спадкової справи відсутня.
Іншій спадкоємець ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори не звертався.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації».
Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону.
Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Верховний Суд України в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.
Суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між позивачем ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_3 виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку, від нотаріального посвідчення якого одна із сторін ухилилася.
Також судом було встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але протягом тривалого часу (більше двадцяти років) своїх спадкових справ не оформлювала, що судом розцінюється як небажання нею приймати спадщину.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. 2,3,10,76, 258, 259, 263-265 , суд, -
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 10 грудня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
СуддяЯ. Ю. Костеленко