Постанова

Іменем України

21 квітня 2022 року

м. Київ

справа №175/1814/19

провадження № 61-15326св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики, посилаючись на те, що між сторонами 19лютого 1999 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн без визначення строку повернення, а відповідач зобов'язався повернути суму позики та 6 %від суми займу за кожний місяць користування грошима.

25 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, надіславши на адресу позичальника цінного листа, де просив в термін до 24 квітня 2019 року повернути кошти. Таким чином, договір позики розірвано на підставі частини другої статті 1050 ЦК України 24 квітня 2019 року.

Посилаючись на те, що відповідач кошти не повернув, відповіді на лист не наддав, тому позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача суму боргу в розмірі 200 000,00 грн та відсотки у розмірі 2 196 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою 200 000,00 грн, суму відсотків у розмірі 432 000,00 грн та судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, у встановлений строк грошові кошти не повернув, то з нього підлягає стягненню сума боргу за договором позики та відсотки за користування позикою відповідно до договору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині часткової відмови у стягненні відсотків та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Також з апеляційною скаргою на вказане вище рішення звернувся ОСОБА_4 , в особі свого представника ОСОБА_5 , в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенняму цивільній справі № 204/1523/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним умови договору позики від 19 лютого 1999 року в частині зобов`язання сплатити 6 % від суми займу за кожний місяць користування грошима (а. с. 146-156).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року провадження у цій справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №204/1523/21 запозовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, враховуючи позовні вимоги, які були заявлені у цій справі № 175/1814/19, а також позовні вимоги у справі № 204/1523/21, в якій заявлено позов щодо недійсності умови договору позики (з приводу виконання якого заявлений позов у справі, що розглядається) щодо нарахування процентів, тому наявні правові підстави для обов`язкового зупинення провадження у цій цивільній справі, оскільки об`єктивно неможливо її вирішити до вирішення цивільної справи № 204/1523/21, оскільки від вирішення спору у справі № 204/1523/21 залежить визначення розміру заборгованості у справі, яка розглядається.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

13 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року та передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права. Посилається на те, що апеляційний суд не навів обґрунтованих підстав для зупинення провадження у справі та дійшов помилкового висновку про необхідність такого зупинення, чим порушив розумні строки розгляду справи.

Також заявник вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року в справі № 905/1728/14-908/4808/14, від 27 лютого 2019 року в справі № 308/5006/16, від 07 листопада 2018 року в справі № 1522/27468/12, та постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16.

У квітні 2022 році ОСОБА_1 подав до Верховного Суду додаткові пояснення, в яких під час розгляду справи в суді касаційної інстанції просив врахувати те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року в справі № 204/1523/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року скасовано. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у лютому 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 19 лютого 1999 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики відповідно до якого позивач позичив відповідачу гроші в розмірі 200 000,00 грн без визначення строку повернення. Відповідач зобов`язався повернути суму позики та 6 % від суми займу за кожний місяць користування грошима. На підтвердження вказаного між сторонами було складено розписку (а. с. 10).

Вказана розписка за своєю правовою природою є односторонньою, оплатною угодою, яка була укладена в 1999 році під час дії ЦК Української PCP.

У лютому 2021 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсною умову про зобов`язання ОСОБА_4 сплатити 6% в місяць за користування позиченою сумою у розмірі 200 000,00 грн у договорі позикивід 19 лютого 1999 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , (а.с. 152-156).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі № 204/1523/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (а. с. 167).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення судуапеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі -Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Постановляючи ухвалу про зупинення апеляційного провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми позики та відсотків до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 204/1523/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, апеляційний суд виходив з того, що розгляд цієї справи про стягнення заборгованості за договором позики та відсотків об`єктивно неможливий до вирішення цивільної справи № 204/1523/21, в якій заявлено позов щодо недійсності умови договору позики щодо стягнення 6 % на місяць від суми позики (з приводу виконання якого заявлений позов у справі, що розглядається) щодо нарахування процентів. Тобто, апеляційний суд вважав, що існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Положеннями частини першої статті 251 ЦПК України передбачено ряд підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.

Так, зокрема, пунктом 6 частини першої вищевказаної норми права передбачено, що суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, -до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - цетимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. В справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності звільнення з роботи позивача. Проте, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, яка переглядається, суд на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України не вказав конкретну іншу справу та обставину, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, у чому саме полягає взаємозв'язок предметів розгляду інших справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. При цьому суди взагалі не аналізували та не встановлювали у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі».

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16.

Матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми позики дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Разом з тим, всупереч наведених вимог законодавства, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів мотивів, на підставі яких він дійшов висновку про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, неможливість здійснення ним перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції відповідно до викладених у ньому висновків.

Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи № 204/1523/21, апеляційний суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті справи № 175/1814/19.

При цьому, колегія суддів виходячи з аналізу оскаржуваної ухвали зазначає, що відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, приймаючи ухвалу про зупинення апеляційного провадження судом не було встановлено та надано оцінки тому чи були доводи, які стали підставою для відкриття провадження у справі № 204/1523/21 заявлені протягом розгляду справи № 175/1814/19 з огляду на її предмет та підстави позову.

Крім того, як як свідчать матеріали справи, що розглядається, предметом спору є матеріально-правова вимога ОСОБА_1 , який звернувся до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, що виникла в результаті неналежного виконання умов договору позики.

Предметом позову у справі № 204/1523/21, яку розглядає Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, є вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про визнання недійсним умов договору позики щодо стягнення 6 % на місяць від суми позики.

Зважаючи на викладене, посилання суду апеляційної інстанції на те, що у справі № 204/1523/21 оспорюється факт дійсності умови договору позики щодо стягнення відсотків, не свідчить про неможливість розгляду цієї справи, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 ЦК України.

Відповідно до статті 367 ЦПК України обов'язком суду апеляційної інстанції є перевірка законності та обґрунтованості прийнятого місцевим судом рішення у справі, тоді як наслідки подальшого визнання недійсним умови договору позики визначені ЦК України.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року в справі № 910/3980/16.

Слід зазначити, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов'язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05березня 2019 року у справі № 910/5425/18 та від 20червня 2019 року в справі № 910/12694/18.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 204/1523/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги є обґрунтованими та достатніми для скасування постанови апеляційного суду, яка перешкоджає провадженню у справі.

Крім того Верховний Суд враховує те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року в справі № 204/1523/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадку скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

У зв'язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржена ухвала апеляційного суду -скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до апеляційного суду.

Розподіл судових витрат

Оскільки у даному випадку справа направляється для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат Касаційним цивільним судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського апеляційного судувід 25 серпня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Сердюк

О. С. Ткачук