Справа № 309/4148/21
Провадження № 2/309/972/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Сідей Я.Я.

секретаря судового засідання: Дюрдь А.І.

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Хуст цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка є її невісткою. 17 червня 2021 року на ґрунті неприязних відносин відповідачка спричинила позивачці тілесні ушкодження. Відповідачка на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, але вже більше чотирьох місяців не проживає в даному будинку, не веде спільне господарство, не проводить необхідні ремонти будинку. Спроби щодо вирішення з нею питання щодо добровільного зняття з реєстрації не призвели до позитивного результату, в результаті чого позивач вимушена звертатися до суду із відповідною позовною заявою. Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася. Представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки не повідомила, відзиву на позов не подала.

Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20.07.1988 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 02-22/754 від 10.08.2021 року, виданої виконкомом Хустської міської ради у даному будинку зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є невісткою позивачки.

Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових та матеріальних умов, складеним депутатом Хустської міської ради Кемінь В.В. від 15.09.2021 року, зі слів сусідів ОСОБА_2 не проживає в будинку позивачки чотири місяці.

Частиною першою ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 та ч.1 ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.ст.319, 391 ЦК України).

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом Цивільний кодекс України не визначає.

Норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду, а саме: термін не проживання в житловому приміщенні понад встановленні строки; особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц.

Таким чином, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 Цивільного кодексу України строки проживання у жилому приміщенні без поважних причин, що у даній по справі ситуації доведено не було.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При цьому, доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання; довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; інші докази зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності відповідача за місцем проживання понад один рік.

Таким чином, судом не встановлена фактична наявність правових підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком, передбачених ст.405 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачка не проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , понад один рік, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати по справі у сумі 908 грн. покладаються на позивача відповідно до ч.1,2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 8, 41 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 49, 76-81,141, 222, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.405 ЦК України, ст.150 ЖКУ РСР, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Хустського

районного суду: Сідей Я.Я.