Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 524/3098/21

провадження № 61-1169св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кременчуцький педагогічний коледж імені А. С. Макаренка,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 жовтня 2021 року у складі судді Кривич Ж. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Одринської Т. В., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кременчуцького педагогічного коледжу імені А. С. Макаренка, в якому просила скасувати наказ від 14 грудня 2020 року № 162-о/д про внесення змін до штатного розпису про скорочення посади заступника директора з виховної роботи; скасувати наказ від 11 січня 2021 року № 03-о/д про попередження ОСОБА_1 про скорочення штату та заплановане звільнення; скасувати наказ від 04 березня 2021 року № 40-о/д про внесення змін до повідомлення від 01 березня 2021 року № 9 про наявність вакантних посад; скасувати наказ від 12 березня 2021 року № 36-к про продовження роботи на посаді викладача ОСОБА_1 ; поновити на посаді заступника директора педагогічного коледжу з виховної роботи з 16 березня 2021 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2021 року.

Позов мотивувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді заступника директора з виховної роботи з 27 серпня 2008 року. До 01 травня 2018 року її посада фінансувалася за рахунок загального фонду коледжу в межах загальної чисельності штатних одиниць.

Наказом від 23 січня 2018 року № 07-о/д її посада була переведена на фінансування до спеціального фонду коледжу і фінансувалася з цього фонду до 03 листопада 2020 року, тобто до моменту скасування наказу № 07-о/д.

У вересні 2020 року керівник учбового закладу видав наказ № 91-о/д про внесення змін до штатного розпису та про скорочення посади заступника директора з виховної роботи, після чого її попередили про звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Однак наказами від 04 листопада 2020 року № 123-о/д та № 124-од/д припинено процедуру скорочення, оскільки керівник закладу скасував накази, на підставі яких така процедура розпочалася.

14 грудня 2020 року відповідач видав новий наказ № 162-о/д про внесення змін до штатного розпису, яким скорочено посаду заступника директора з виховної роботи з 16 березня 2021 року і введено штатну одиницю соціального педагога.

13 січня 2021 року її повідомили про наступне скорочення посади заступника директора з виховної роботи та вручили повідомлення № 8 із запропонованими трьома вакантними посадами.

01 березня 2021 року їй вручено повідомлення № 9 з наявними вакантними посадами, де їй запропоновано посаду викладача, яку вона суміщала з посадою заступника директора з виховної роботи.

Проте наказом від 04 березня 2021 року № 40-о/д посада викладача з неповним педагогічним навантаженням була вилучена з повідомлення від 01 березня 2021 року № 9.

Наказом від 12 березня 2021 року № 36-к її з 16 березня 2021 року, після скорочення посади заступника директора з виховної роботи, залишено на посаді викладача російської мови та зарубіжної літератури з неповним педагогічним навантаженням, хоча вона не надавала згоди на такі зміни істотних умов праці.

Зазначала також, що відповідач не виплатив їй вихідну допомогу, мотивуючи це тим, що вона не звільнена, а продовжує працювати викладачем. Просила визнати вищезазначені накази незаконними та їх скасувати. Крім того просила поновити її на роботі на посаді заступника директора з виховної роботи з 16 березня 2021 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, у задоволенні позовуОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що посада заступника директора коледжу з виховної роботи була єдиною в установі, тому застосування у такому випадку положень статті 42 КЗпП України є безпідставним, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2018 року в справі № 577/256/18. Крім того, суд не встановив підстав для висновку, що відповідач не дотримався вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки вакантні посади позивачу пропонувалися, але внаслідок скорочення посади заступника директора вона з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не звільнялася, а продовжувала обіймати посаду викладача. Також, що посада соціального педагога вимагає наявність спеціальної освіти - повної вищої освіти за спеціальністю «Соціальна педагогіка», а такої освіти позивач не має. Оскільки ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора, то відповідно до положень статті 43-1 КЗпП України згода виборного органу первинної профспілкової організації на її звільнення не вимагалася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 306/2434/18, від 18 січня 2018 року у справі № 742/897/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц

Заявник також посилається на те, що суди порушили та неправильно застосували норми частини третьої статті 32, частини третьої статті 40, статті 43-1, статті 42, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Перевіряючи обставини настання змін в організації виробництва і праці, суди попередніх інстанцій послалися на отримання у 2016 році відповідачем ліцензії за першим (бакалаврським) рівнем освіти. Проте суди не встановили, що саме змінилося в організації виробництва та праці саме заступника директора з виховної роботи з огляду на здобуття ліцензії. Не врахували, що в самому наказі на скорочення цієїпосади не має посилань на необхідності скорочення посади у зв`язку із здобуттям навчальнимзакладом ліцензії. Відповідач не надав доказів і обґрунтувань того, що зміни в організації його робити взагалі відбулись і що ці зміни дійсно потребували скорочення посади заступника директора з виховної роботи.

Судами не надано належної оцінки тому, що наказом від 23 січня 2018 року № 07-о/д «Про внесення змін до штатного розпису»відповідач вивів посаду заступника директора з виховної роботиіз штатного розпису загального фонду коледжу та включив її до штатного розпису спеціального фонду коледжу, запровадивши введення цих змін з 01 травня 2020 року. Про вказані зміни, які є істотними умовами праці, позивач не була попереджена.

Також суди не врахували та не надали належної оцінки доводам позивача, що посаду заступника директора з виховної роботи, яку вона займала, почали скорочувати у 2019 році, а не у 2016 року, за результатами отримання новоголіцензійного рівеня навчальної діяльності, тому підстави для скорочення посади не були пов`язані з цією ліцензією.

Жодних змін в організації виробництва та праці у відповідача не відбулось.

Підстав для видачі спірного наказу від 14 грудня 2020 року № 162-о/д «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад», яким внесено зміни до штатного розпису шляхом скорочення посади заступника директора з виховної роботи з 16 березня 2021 року та введення штатної одиниці соціального педагога не було, оскільки зміни в організації виробництва не відбулося як і не відбулося змін у штаті, який фінансувався із загального фонду, крім того, що у ньому з 01грудня 2020 року була введена посада заступника директора з навчально-методичної роботи.

Суд не звернув увагу на те, що введення нової посади заступника директора з навчально-методичної роботи (якщо це мало наслідком необхідність скорочення посади заступника директора з виховної роботи) необхідно було проводити паралельно і пропонувати цю посаду особі, посаду якої мали скорочувати, адже за кваліфікаційними вимогами позивач мала можливість зайняти цю посаду. Однак цю процедуру проводили в інший спосіб і на неї переведено особу з числа працівників коледжу. Тобто штатна чисельність керівних працівників збільшилась.

Така зміна свідчить про збільшення, а не про скорочення штату.

Стаття 42 КЗпП України встановлює переважне право працівників залишитись на роботі при вивільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Однак відповідач належним чином положення вказаної статті не врахував, чим порушив її вимоги, оскільки у порівнянні із залишеною в штаті посадою заступника директора з навчально-методичної роботи та конкретно ОСОБА_2 , позивач мала більше підстав залишитися на цій посаді.

Також, в порушення вимог статті 43 КЗпП України, відповідач фактично розірвав трудовий договір з працівником, який займав посаду заступника директора з виховної роботи без згоди профспілкового органу.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що в силу положень статті 43-1 КЗПП України згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення заступника директора з виховної роботи не потрібна. Однак в іншій частині рішення суд вказав, що таке рішення профспілкою приймалось 25 серпня 2020 року і серед іншого вирішувалось питання про надання згоди на такі дії відповідача та вирішувалось питання про переважне право на залишення на роботі. Тобто суд дійшов до взаємовиключних висновків.

Поза увагою суду залишилась та обставина, що після погодження скорочення посади позивача з профспілкою, згідно з вимогами статті 43 КЗпП України відповідач мав звільнити її не пізніше ніж в місячний строк, однак її посаду скоротили більш ніж через 7 місяців.

Крім того, роботодавець не у повному обсязі виконав обов`язок, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував їй усіх вакантних посад, які виникали на підприємстві за час з моменту повідомлення про скорочення і до фактичного звільнення. Станом з 14 грудня 2020 року до 16 березня 2021 року позивачу не було запропоновано посаду соціального педагога (яка введена до штатного розпису з 16 березня 2021 року тим же наказом від 14 грудня 2020 року № 162-о/д, яким було скорочено посаду заступника директора з виховної роботи) та інші.

Також роботодавець порушив вимоги частини третьої статті 40 КЗпП України, оскільки фактично вивільнення позивача з посади відбулось 16 березня 2021 року, одночасно з її скороченням. Однак станом на вказану дату позивач перебувала на лікарняному та знаходилась в офіційній відпустці, що свідчить про незаконність процедури її звільнення з посади заступника директора з виховної роботи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому до Верховного Суду відзиві Кременчуцький педагогічний коледж імені А. С. Макаренка заперечує проти доводів касаційної скарги позивача та просить залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 працювала у Кременчуцькому педагогічному коледжі ім. А. С. Макаренка з 13 серпня 2008 року на посаді викладача російської мови та зарубіжної літератури (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до наказу від 28 серпня 2008 року № 68 з 27 серпня 2008 року її переведено на посаду заступника директора з виховної роботи із залишенням на посаді викладача російської мови та зарубіжної літератури (т. 1 а.с. 20, 139).

У серпні 2020 року керівництво коледжу звернулося з повідомленням до профспілкового комітету про наступне скорочення штату та чисельності працівників, зокрема і посади заступника директора з виховної роботи.

Повідомлення було розглянуто на засіданні профспілки 25 серпня 2020 року.

14 грудня 2020 року в. о. директора Кременчуцького педагогічного коледжу видано наказ № 162-о/д про внесення змін до штатного розпису у зв`язку із скороченням посад, у тому числі, про скорочення посади заступника директора з виховної роботи та про введення штатної одиниці посади соціального педагога (т. 1 а.с. 11).

11 січня 2021 року видано наказ № 03-о/д «Про попередження ОСОБА_1 про заплановане звільнення». Із вказаним наказом та повідомленням про наступне скорочення посади заступника директора з виховної роботи позивачка ознайомлена 14 січня 2021 року (т. 1 а.с. 12, 142).

13 січня 2021 року позивачу вручено повідомлення від 13 січня 2021 року № 8 про заплановане скорочення посади заступника директора та запропоновано три наявні вакантні посади (т. 1 а.с. 143).

01 березня 2021 року ОСОБА_1 вручено повідомлення № 9 про наявність вакантних посад, де зазначено й посаду викладача з неповним педагогічним навантаженням (т.1 а.с. 146).

04 березня 2021 року видано наказ № 40-о «Про внесення змін до повідомлення від 01 березня 2021 року № 9» та ознайомлено ОСОБА_1 з повідомленням № 9 в новій редакції, де виключено посаду викладача та запропоновано посади, які на той час були вакантні. Від запропонованих вакантних посад ОСОБА_1 відмовилася (т. 1 а.с. 144,145).

Наказом від 12 березня 2021 року № 36-к «Про продовження роботи на посаді викладача ОСОБА_1 з 16 березня 2021 року» позивача залишено на посаді викладача російської мови та зарубіжної літератури з неповним педагогічним навантаженням відповідно до тарифікації на 2020-2021 навчальний рік. Вихідну допомогу ОСОБА_1 не виплачено, оскільки з роботи ОСОБА_1 не звільнялася (т. 1 а.с. 14, 140,141).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмово заявою про таке переведення.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім інших випадків, передбачених законом.

Так, згідно з наказом Міністерства освіти та науки України від 01 грудня 2016 року № 150-зн Кременчуцький педагогічний коледж імені А. С. Макаренка отримав ліцензію на провадження освітньої діяльності за першим (бакалаврським) рівнем освіти, що вимагало змін в організації діяльності в зв`язку з перепрофілюванням у заклад вищої освіти.

У вересні 2014 року набув чинності новий Закон України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року № 1556. Відповідно до цього Закону вищі навчальні заклади отримали право формувати та затверджувати власний штатний розпис, що становить зміст їх автономії (пункт 5 частини другої статті 32 Закону). Керівник закладу організовує його діяльність, вирішує питання фінансово-господарської діяльності, затверджує його структуру та штатний розпис. Всі ці повноваження закріплені також у розділі 5 статуту коледжу.

Відповідно до повноважень, визначених статутом коледжу, директором коледжу видано наказ від 20 грудня 2020 року № 162-о/д про скорочення з 16 березня 2021 року штатної одиниці заступника директора з виховної роботи.

Право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. Суд не може вдаватись в доцільність скорочення чисельності або штату працівників. І власник має право на свій розсуд вносити зміни в штатний розпис, зменшувати чисельність одних посад, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності, або збільшити чисельність інших посад.

Оскільки підприємство або установа вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, обговорення питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників лежить поза межами компетенції суду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установивши, що відповідач при скороченні посади заступника директора з виховної роботи діяв у межах повноважень, передбачених Законом України «Про освіту» та Статутом Кременчуцького педагогічного коледжу ім. А. М. Макаренка, а також дотримався вимог законодавства про працю щодо процедури скорочення штату, дійшов правильного висновку про необгрунтованість заявлених позивачем позовних вимог.

Так, 14 січня 2021 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про повідомлення про наступне скорочення посади заступника директора з виховної роботи від 11 січня 2021 року, при цьому внаслідок скорочення цієї посади вона з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не звільнялася та продовжувала працювати на посаді викладача, а отже, з урахуванням установлених у цій справі обставин, відсутні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі та скасування наказів, на незаконність яких вона посилається.

Посилання у касаційній скарзі на те, що у відповідача не відбулось змін в організації виробництва і праці, спростовуються обставинами, установленими на підставі досліджених під час розгляду справи доказів, відповідно до яких у відповідача відбулися зміни у штаті, зокрема відбулось скорочення штату працівників за рахунок скорочення посади заступника директора з виховної роботи, яку обіймала позивач, і новий штатний розпис почав діяти з 16 березня 2021 року.

Доводи касаційної скарги про порушення переважного права позивача на залишення на роботі вбачаються необґрунтованими, оскільки звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України фактично не відбулось.

Переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду. Перше право за більш кваліфікованими працівниками визнається статтею 42 КЗпП України, друге - ні.

Переваги на залишення на роботі, що встановлені статтею 42 КЗпП України, діють при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, проте до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу.

Посада заступника директора з виховної роботи, яку обіймала позивач і яку скорочено, була одна, рівнозначної вакантної посади у відповідача не було передбачено, а отже, відповідачем не порушені вимоги статті 42 КЗпП України.

Посада соціального педагога вимагала наявності спеціальної освіти - повної вищої освіти за спеціальністю «Соціальна педагогіка», якої позивач не мала.

Крім того, посада соціального педагога вводилася з 16 березня 2021 року, тобто на день видання наказу від 12 березня 2021 року її не існувало, а отже, посилання позивача на те що зазначену посаду їй не було запропоновано, є необґрунтованими.

Посилання позивача у касаційній скарзі на недотримання роботодавцем вимог щодо отримання згоди профспілкового органу, а також проведення скорочення посади, яку займала позивач у період її відпустки та під час тимчасової непрацездатності, за установлених у цій справі обставин не мають правового значення, оскільки фактично звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не відбулось.

Крім того, у серпні 2020 року відповідач звертався з повідомленням до профспілкового комітету про наступне скорочення штату та чисельності працівників, зокрема і посади, яку обіймала позивач.

25 серпня 2020 року на засіданні профспілки Кременчуцького педагогічного коледжу розглядалося повідомлення адміністрації про наступне вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням штатів та вирішувалося питання про переважне право про залишення на роботі осіб, що підлягають скороченню. У цей перелік, поряд з іншими, була включена посада заступника директора з виховної роботи, яку обіймала позивач. Ця інформація профспілковій організації надана завчасно, не пізніше як за три місяці до запланованого скорочення посад, чим додержано вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про незаконність її звільнення з посади, яку вона займала та яку безпідставно скорочено, а отже, і наявність підстав для поновлення її на роботі.

Вказані доводи колегія суддів до уваги не бере, оскільки у справі, яка переглядається, суди надали належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

За своїм змістом усі аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку, у зв`язку з чимВерховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк