Справа № 466/3683/16-ц
Провадження № 6/466/5/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі головуючої судді Свірідової В.В.

при секретарі Шаповалової Ю.О.

справа №466/3683/16-ц, 2/466/29/22

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

установив:

14.04.2016 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Третьої Львівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, в якій просить визнати заповіт ОСОБА_3 від 24 липня 1997року, складений та посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Дудко О.О. за реєстровим №4-3042, щодо спадкування ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 16.04.2010 суддею Шевченківського районного суду м. Львова винесено рішення та викинути його разом з матір`ю «на вулицю» з квартири АДРЕСА_2 , в якій він і його мати проживали все життя з ОСОБА_3 з народження по сьогоднішній день. Ця квартира є їх постійним і єдиним місцем проживання. ОСОБА_3 у 1967році не маючи чоловіка та рідних дітей, по смерті своєї рідної сестри ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 взяла його мати під опіку, виховувала її як рідну доньку, а його як рідного внука та проживала з ними до смерті.

Суддя винесла своє рішення керуючись наявність у ОСОБА_2 заповіту на цю квартиру від ОСОБА_3 .

Він не брав участі у справі, оскільки був неповнолітнім, втім саме таке рішення суду стосується його прав, інтересів, обов`язків і свобод, зокрема належних його майнових прав.

02 грудня 2015року вперше ознайомившись з матеріалами справ Шевченківського районного суду м. Львова №2-114 2005р та №2-66/2010 за позовом його матері ОСОБА_6 в інтересах його неповнолітнього, складеним 24 липня 1997р. державним нотаріусом Дудко О.О. Третьої Львівської державної нотаріальної контори від ОСОБА_3 на ОСОБА_2 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за №4-3042.

Вважає, що даний заповіт є нікчемним стосовно квартири АДРЕСА_2 , не може вважатись чинним і містить усі ознаки фальшування з огляду на наступне: заповіт укладено на квартиру, яка знаходиться за іншою адресою; у тексті заповіту сфальшоване місце його складання; у тексті заповіту невказані обов`язкові для заповіту дата і місце народження ОСОБА_3 ; у його бабусі ( ОСОБА_3 ) не було примірника заповіту, що свідчить про те. що вона не знала про його існування; у заповіті не наведено достатніх підстав для складання цього документу у нотаріальній конторі; завідуючим нотаріальним архівом не було належним чином перевірено законність заповіту щодо вимог до його форми та посвідчення; нотаріус не мав фізичної можливості скласти заповіт від ОСОБА_3 на ОСОБА_2 в квартирі (за місцем складення заповіту 24.07.1997р.); відповідно до вимог чинного на момент укладення заповіту законодавства, з огляду на неможливість прочитання документу заповіту ОСОБА_3 , при складенні заповіту повинні бути присутні свідки.

У зв`язку з вищенаведеним, змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Донченко Ю.В. від 26.04.2016 відкрито провадження та призначено попередній розгляд (т.1 а.с.48).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18.08.2016 задоволено відвід судді Донченку Ю.В. (т.1 а.с.124).

Згідно протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Білінській Г.Б.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06.09.2016 задоволено відвід судді Білінській Г.Б. (т.1 а.с.147).

Згідно протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Зимі І.Є.

Заявою судді Зими І.Є. від 09.09.2016 заявлено самовідвід.

Згідно протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Кавацюку В.І.

Заявою судді Кавацюка В.І. від 12.09.2016 заявлено самовідвід.

Згідно протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Ковальчуку О.І.

Заявою судді Ковальчука О.І. від 13.09.2016 заявлено самовідвід.

Згідно протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Луців-Шумській Н.Л.

Заявою судді Луців-Шумської Н.Л. від 15.09.2016 заявлено самовідвід.

Згідно протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Свірідовій В.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.09.2016 накладено арешт та заборону відчуження майна на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 до вирішення справи по суті (т.1 а.с.199).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2016 заборонено проводити виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 до вирішення справи по суті позовних вимог (т.1 а.с.232).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2016 зупинено провадження у справі на час проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0004224 від 04.12.2015р., яке порушено за фактом підроблення документів за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 ч.1 КК України (т.1 а.с.233).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.02.2022 поновлено провадження у справі (т.2 а.с.202).

Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про слухання справи у відсутності представника.

Третя особа ОСОБА_7 скерувала на адресу суду заяву від 14.04.2022 про розгляд справи у її відсутності,позов заперечує.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 24 липня 1997року ОСОБА_3 написала заповіт, яким заповіла все своє майно, де б воно і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, в тому числі належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , своїй сеестрі ОСОБА_2 (а.с.9).

Заповіт зареєстровано в реєстрі за №4-3042, державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори (а.с.9).

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Стеттею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Розділ 3, глава , п.п.82-88-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5 (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, який 24 липня 1997року посвідчено приватним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Дудко О.О., зареєстрований в реєстрі за №4-3042. Заповіт містить зазначення даних про особу заповідача ОСОБА_3 , яка мешкає в АДРЕСА_1 . Заповіт підписано ОСОБА_3 в присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало її волі.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, згідно ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Отже, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 30.09.2016 з метою забезпечення позову накладено арешт та заборону відчуження майна на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 до вирішення справи по суті (т.1 а.с.199) та Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2016 з метою забезпечення позову заборонено проводити виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 до вирішення справи по суті позовних вимог (т.1 а.с.232).

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.09.2016.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2016.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Третя Львівська державна нотаріальна контора, місце знаходження за адресою: м. Львів, пр. Чорновола,39.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання за адресою АДРЕСА_3 ,

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 02 травня 2022року.

Суддя В. В. Свірідова