КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 368/698/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1108/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04 жовтня 2021 року у складі судді Кириченка В.І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Кагарлицького міського нотаріального округу Київської області Руденко Андрій Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна про визнання договорів дарування недійсними, скасування державної реєстрації, визнання права власності на житловий будинок,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, скасування державної реєстрації, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що 09.07.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком А.В. за реєстровим № 1153, згідно якого ОСОБА_1 було обдаровано житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, на думку позивача, між ними були усно оговорені інші умови договору, якими передбачалось, що в обмін на дарування житлового будинку, ОСОБА_1 зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_2 та які не були зазначені в договорі дарування.

Після укладення спірного правочину, позивачка залишилась проживати в подарованому будинку, однак життя з відповідачкою в одному будинку не складалось, оскільки чоловік відповідачки постійно морально тиснув на позивачку та знущався з неї у час відсутності відповідачки вдома. Про факти психологічного насильства позивачка неодноразово повідомляла відповідачці, родичам та знайомим, окрім того зверталася письмово до органів місцевого самоврядування з проханням допомоги.

Не беручи до уваги неприязні стосунки, що складалися між сторонами на протязі тривалого часу, позивачка до 23 червня 2021 року проживала у власному будинку, здійснювала догляд будинку та власного господарства, при цьому відповідачка доглядала позивачку та вони проживали однією сім`єю в будинку, котрий для останньої був та залишається єдиним житлом.

23 червня 2021 року, чоловіком відповідачки було примусово виселено ОСОБА_2 з власного будинку та закрито всі можливі доступи (проходи) до нього, з посиланням на укладений між сторонами договір дарування та те, що даний будинок позивачці не належить. Разом з тим, речі позивачки так і залишилися в будинку до 24 липня 2021 року.

Крім того, 16.07.2021 ОСОБА_1 було відчужено спірний будинок на користь своїх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначено, що оскільки наміру і бажання укладати договір дарування свого єдиного житла позивач ніколи не мала, то вона вважає, що спірний договір дарування було укладено всупереч її волі внаслідок помилки щодо розуміння наслідків правочину, а тому просила визнати недійсним договору дарування житлового будинку від 09.07.2020, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 1153, визнати за позивачкою право власності на даний житловий будинок та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачів на спірний житловий будинок.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений 19 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком A.B. 09.07.2020 року за реєстровим № 1153.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок загальною площею - 68.0 кв. м, житловою площею - 45,5 кв. м, зазначений в плані за літерою "А", та господарські будівлі та споруди: погреб за літерою "Б", сарай за літерою "В", сарай за літерою "Г", навіс за літерою "Д", сарай за літерою "З", сарай за літерою "Ж", криниця за літерою "L", ворота за літерою "h", паркан за літерою "h1", паркан за літерою "h2", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в порядку витребування від добросовісних набувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та по 1/2 частині вказаного майна з кожного.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , запис про право власності в реєстрі № 43033574.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , запис про право власності в реєстрі № 43033476.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04.10.2021 та постановити нове, який відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивачки судові витрати.

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки оскаржуваний договір є договором дарування, який не містить ознак договору довічного утримання, а нотаріусом було роз`яснено усі наслідки укладення такого правочину.

Вважає, що продовження проживання позивачки в оскаржуваному будинку не свідчить про недійсність оскаржуваного правочину, оскільки такий факт свідчить лише про тимчасове перебування її в даному будинку, а не про виконання договору довічного утримання, що підтверджено показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були допитані під час розгляду справи судом першої інстанції.

Крім того зазначила, що обставини, на які посилається позивачка, виникли після укладення оскаржуваного договору, а тому не можуть бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Також вказала, що судом першої інстанції залишено поза увагою заявлене відповідачем клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденка А.В.

Вказує, що позивачка на момент укладення оскаржуваного договору повністю усвідомлювала свої дії та розуміла наслідки укладення такого правочину, а тому відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Волощенко В.І. в інтересах ОСОБА_2 просить рішення районного суду, постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з встановленням усіх обставин залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 11.08.2022 до участі у справі в якості 3-х осіб залучено приватного нотаріуса Кагарлицького міського нотаріального округу Київської області Руденка А.В., приватного нотаріусаКиївського міського нотаріального округу Герасименко Н.М.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час судом повідомлялися належним чином, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 її представника адвоката Литвиненка М.В., ОСОБА_3 та ОСОБА_10, які підтримали та просили задовольнити апеляційну скаргу, ОСОБА_9 та її представника - адвоката Волощенка В.І., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений 09 липня 2020 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з наступним визнанням за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомості в порядку витребування від нових його власників - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині вказаного майна з кожного та скасування державної реєстрації їх права власності, суд першої інстанції виходив із підстав їх обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Стаття 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України визначено коло питань, які вирішує суд під час ухвалення судовогорішення.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є матір`ю та донькою, а ОСОБА_3 та ОСОБА_10 - діти ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала у буд. АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності.

Також встановлено, що указаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами представляють собою житловий будинок загальною площею - 68.0 кв. м, житловою площею - 45,5 кв. м, зазначений в технічному плані, виконаному у 2004 році, за літерою "А", та господарські будівлі та споруди: погреб за літерою "Б", сарай за літерою "В", сарай за літерою "Г", навіс за літерою "Д", сарай за літерою "З", сарай за літерою "Ж", криниця за літерою "L", ворота за літерою "h", паркан за літерою "h1", паркан за літерою "h2", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та побудований у 1970 році.

Відповідно до справи, на підставі договору дарування від 09.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком А.В. за реєстровим № 1153, ОСОБА_2 подарувала належний їй житловий будинок з господарськими будівлями так спорудами ОСОБА_1 (а.с. 20-23, 128-130,133-136 т.1).

Встановлено, що спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність у ОСОБА_2 у власності об`єктів житлової нерухомості (а.с. 17, 26 т.1).

Вказане також підтверджується довідкою виконкому Кагарлицької міської ради Київської області від 23.07.2021 року, показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 27, 166-171180-182 т.1).

Як убачається з матеріалів та встановлено під час апеляційного розгляду справи, 23.06.2021 ОСОБА_2 була примусово виселена чоловіком ОСОБА_1 за згоди останньої зі спірного житлового приміщення, у зв`язку з чим позивачка вимушена була поселитися для проживання до іншої доньки, будинок якої знаходиться навпроти спірного будинку, куди було також переміщено складені у мішки особисті речі ОСОБА_2 та кури.

Встановлено, що 16.07.2020, тобто після виселення позивачки з отриманого у дар будинку з господарськими будівлями так спорудами, ОСОБА_1 подарувала його своїм дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 24-25 т.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір,що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Так, як зазначила позивачка, що під договором дарування по суті розуміла його як договір довічного утримання, оскільки на час вчинення правочину їй було 78 років і через похилий вік та стан здоров`я вона потребувала та потребує стороннього догляду. Додатково до всього, ще до моменту укладення спірного договору, сторони домовилися, що відповідачка доглядатиме позивачку, в обмін на що остання передасть їй власний житловий будинок. Позивачка по суті, хоча і підписала договір дарування, проте не мала намір передавати його у дар, а бажала проживати в ньому й хотіла залишити його доньці в обмін на догляд з її боку.

Згідно неспростованих пояснень ОСОБА_2 , 23 червня 2021 року позивачку було виселено з власного будинку та закрито всі можливі доступи (проходи) до будинку, з посиланням на укладений між сторонами договір дарування та те, що даний будинок позивачці не належить.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, -неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що спірний будинок був єдиним житлом ОСОБА_2 .

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Враховуючи викладене, похилий вік (78 рік) ОСОБА_2 й фактичну потребу у сторонній допомозі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування будинку від 09.07.2020 ОСОБА_2 помилялася щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання договору недійсним.

Аналогічних висновків за тих самих підстав дійшов Верховний Суд у постановах від 29 червня 2021 року по справі №456/1379/19, та від 12 вересня 2018 року по справі №335/8552/14-ц, які є обов`язковими для врахування судом в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Перевіряючи законність ухваленого по справі рішення, колегія суддів враховує викладене, відсутність у справі доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла та проживання у будинку після укладення договору дарування, а також не спростовані пояснення позивачки в суді апеляційної інстанції про неможливість спільного проживання з відповідачами у зв`язку із постійним приниженням її гідності та вкрай образливими висловами й негативним відношенням до неї, у зв`язку з чим нині вона (позивачка) вимушена проживати на території садиби іншої доньки, у нежитловому приміщенні, не обладнаному для постійного проживання.

Свої дії, пов`язані з залишенням подарованого будинку й поселенням для проживання у нежитловому приміщенні, позивачка пояснила її свідомим вибором з причин того, що у житловому будинку проживає чисельна сім`я доньки, а їй потрібен спокій.

Колегія суддів звертає увагу та те, що 20.02.2018 ОСОБА_2 було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 02 посвідчений ОСОБА_2 та секретарем виконавчого комітету Горохівської сільської ради Жураківською Н.П., у якому вона на випадок своєї смерті будинок з надвірними спорудами та присадибною земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , а земельний пай 5,68 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва державний акт Р2 427315 заповіла у власність дочкам ОСОБА_11 та ОСОБА_13 обом в рівних частинах (а.с. 72 т.1).

Даючи пояснення в судовому засіданні, позивачка зазначила, що житловий будинок вона заповіла відповідачці, як найменшій доньці, яка догляне її до смерті і стане його власницею, проте потім за бажанням відповідачки, вчинила оспорюваний правочин, після чого її життя у будинку стало нестерпним.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що спірний будинок було частково знищено вогнем, проте відремонтовано завдяки наданою ОСОБА_2 допомогою всіма її п`ятьма дітьми.

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що в основному відновленням будинку займався чоловік ОСОБА_1 , проте зазначила, що відповідні роботи проводилися за рахунок грошових коштів, наданих іншими її дітьми.

Дані пояснення ОСОБА_1 не спростувала.

Враховуючи обставини справи та характер дій, пов`язаних з залишенням ОСОБА_2 житлового приміщення, у якому мешкала з моменту забудови у 1970 році та іншого житла не має, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у діях позивачки помилки під час укладення договору дарування будинку та набуття на нього прав сім`єю ОСОБА_14 у зв`язку з проведеним ремонтом.

Матеріалами справи доведено, що власником будинку з господарськими будівлями так спорудами була саме ОСОБА_2 .

Позовні вимоги про скасування державної реєстрації є похідними від первісної позовної вимоги сторони позивача про визнання вищезазначеного договору недійсним (ст. 19 ч. 1 ЦПК України), а тому за наслідками задоволення судом у цій справі первісної позовної вимоги , похідна вимога правомірно судом задоволена.

Що стосується відмови в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 16.07.2020 за реєстровим № 2799 з підстав неналежного способу захисту порушених прав власності відповідно до положень ст.387, 388 ЦК України, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, відповідно до відомостей інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору дарування житлового будинку , встановлено той факт, що ОСОБА_1 було здійснено відчуження житлового будинку який розташований за адресою АДРЕСА_1 , за договором дарування №2799 від 16.07.2021, на користь власних дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_15 в рівних частках кожному по Ѕ.

Убачається, що діти відповідачки фактично не були обізнані про ситуацію що склалася між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , так як не проживали однією сім`єю з вказаними особами і не мали наміру проживати в спірному будинку та на час розгляду справи визнавали право позивачки на проживання в спірному житловому будинку.

Матеріалами справи не доведено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_15 знали або могли знати, що ОСОБА_1 не мала права дарувати їм спірне майно.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з рішення суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги дублюють доводи заперечень сторони відповідача проти заявленого по справі позову у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи (заслуховував пояснення учасників цієї справи, витребував та досліджував докази сторін, допитував свідків тощо), розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування скаржника, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивачки та, відповідно, у спростування заявлених вимог.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: