ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2893/22 Справа № 185/1649/20 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ, про захист права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ про захист права власності шляхом витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та шляхом зобов`язання Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ скасувати реєстрацію права власності на зазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником нежитлового приміщення площею 239,4 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке набув на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року. Державна реєстрація права власності здійснена 12 жовтня 2012 року Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м.Донецька.

На підставі договору оренди від 27 липня 2007 року нежитлове приміщення було передано у користування ПАТ «ВТБ Банк», в подальшому договір оренди переукладено з ним на підставі договору про внесення змін № 7 від 31 жовтня 2012 року.

У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» про переукладення договору оренди у зв`язку з реєстрацією за ним права власності на спірне нежитлове приміщення, на підтвердження чого надав витяг з Державного реєстру речових прав на майно та їх обтяжень, з якого вбачалося, що реєстрацію права власності за ним на зазначене нерухоме майно було здійснено на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у цивільній справі № 2/1605/371/10/12. Разом з тим, Гребінківським районним судом Полтавської області ніколи не розглядалася справа між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а під номером 2/1605/371/12 судом розглянута інша цивільна справа.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі №808/7005/14 задоволено позов ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції м. Донецьку. Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав 4105496. Судом встановлено, що реєстрація права власності за ОСОБА_1 здійснена неправомірно, оскільки рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2/1605/371/10/12, на підставі якого проводилася державна реєстрація спірного нерухомого майна не існує. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито, у зв`язку з тим, що такий спір є цивільно-правовим, пов`язаний із захистом права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У січні 2020 року він, маючи намір продати належне йому на праві власності нежитлове приміщення, дізнався, що на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, право власності на зазначене нерухоме майно знову зареєстровано за ОСОБА_1 .

Посилаючись на наведене, просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Центр надання адміністративних послуг м. Покровськ скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначене нежитлове приміщення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської від 18 січня 2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №991, відповідно до якого ОСОБА_2 набув право власності на нежитлове приміщення: вбудоване приміщення на І-му поверсі житлового будинку літ.А-5, загальною площею 239,4 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2012 року Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м.Донецька здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вбудоване приміщення загальною площею 239,4 кв.м на І-му поверсі житлового будинку літ.А-5, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору оренди від 27 липня 2007 року нежитлове приміщення було передано у користування ПАТ «ВТБ Банк», у подальшому на підставі договору про внесення змін №7 від 31 жовтня 2012 року, договір оренди переукладено з новим власником ОСОБА_2 .

У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» з вимогою про переукладення договору оренди у зв`язку з реєстрацією за ним права власності на вказане нежитлове приміщення, яку було здійснено на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у цивільній справі №2/1605/371/10/12.

Згідно із записами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 27 грудня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку Михайловою Т.С. внесено запис під номером 4105496 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року, номер 2/1605/371/10/12.

З повідомлення голови Гребінківського районного суду Полтавської області №01-19/3/2020 убачається, що відповідно до архівних даних за 2012-2013 роки цивільна справа, у якій сторонами були ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 , до суду не надходила та не розглядалася. Під номером 2/1605/371/12 у Гребінківському районному суді обліковується інша цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ПОП «Довіра» про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі №808/7005/14 задоволено позов ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції м.Донецьку. Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав 4105496.

Судом також встановлено, що реєстрація права власності за ОСОБА_1 здійснена неправомірно, так як не існує рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2/1605/371/10/12, на підставі якого проводилася така державна реєстрація.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року, закрито провадження у справі №808/7005/14 з посиланням на те, що зазначений спір є цивільно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

23 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під номером 0000072 внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 358 КК України, за заявою ОСОБА_2 про те, що невстановлена особа підробила рішення Гребінківського районного суду Полтавської області, на підставі якого державним реєстратором реєстраційної служби внесені зміни щодо права власності на спірне нежитлове приміщення.

11 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до сектора державної реєстрації ЦНАП м.Покровська про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що рішення суду у справі №2/1605/371/10/12, на підставі якого було зареєстровано право власності ОСОБА_1 , судом не приймалося.

Листом № 25/02-11 від 24 лютого 2020 року Центр надання адміністративних послуг м.Покровськ повідомив позивача, що за відсутності судового рішення про визнання, зміну чи припинення речових прав, ЦНАП м.Покровськ не може вчинити реєстраційні дії щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження права власності на нежитлове приміщення площею 239,4 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Установивши, що спірне нерухоме майно вибуло з фактичного володіння позивача поза його волею, оскільки реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення здійснено на підставі не існуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у справі № 2/1605/371/10/12, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 відповідно до статті 388 ЦК України. В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ скасувати реєстрацію права власності на зазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що така вимога є неналежним способом захисту порушеного права позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована, зокрема, тим, що розгляд справи судом першої інстанції було здійснено за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Частиною п`ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції, порушенням права на справедливий суд та вимог статей 128-130, 223, 372 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та розпочато підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання на 18 травня 2020 року.

Підготовчі судові засідання неодноразово відкладалися у зв`язку з неявкою відповідача та його представника, зокрема на 13 липня 2020 року, на 30 вересня 2020 року, на 04 листопада 2020 року, останнє підготовче засідання було відкладено на 18 січня 2021 року.

З поданого представником ОСОБА_7 ОСОБА_8 клопотання від 13 січня 2021 року вбачається, що відповідач та його представник були повідомлені про призначене на 18 січня 2021 року підготовче засідання, яке просили відкласти у зв`язку з неможливість забезпечити участь представника відповідача.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті. Відповідно до частини третьої наведеної статті у підготовчому судовому засіданні суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на цей же день об 11.15 год.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували повідомлення ОСОБА_7 та його представника про призначене на 11 год 15 хв 18 січня 2021 року судове засідання. В цей же день та призначений час суд першої інстанції розглянув справу по суті за відсутності відповідача та його представника, тоді як з постановленням ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, суд розпочинає нову стадію судового розгляду, яка повинна відбуватися з дотриманням процесуальних норм щодо призначення судового засідання, повідомлення учасників процесу про дату, час та місце судового засідання з метою забезпечення розгляду та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів та з дотриманням прав учасників справи, зокрема, з дотриманням права на участь у судових засіданнях.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 та його представник не були повідомлені про розгляд справи по суті, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року з ухваленням нового судового рішення по суті спору.

Так, згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлового приміщення площею 239,4 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ скасувати реєстрацію права власності на зазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_1 . Як на правову підставу в обґрунтування позовних вимог посилався на статті 387, 388 ЦК України, тобто, звернувся з віндикаційним позовом.

Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Матеріалами даної цивільної справи підтверджується, що 27 грудня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку Михайловою Т.С. було здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на вбудоване приміщення на першому поверсі житлового будинку літ.5-А загальною площею 239,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області № 2/1605/371/10/12 від 28 грудня 2012 року (а.с. 44).

Тобто, державою був визнаний та підтверджений факт набуття ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно. При цьому, підставою виникнення права власності зазначено заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області №2/1605/371/10/12 від 28 грудня 2012 року, проте за інформацією Гребінківського районного суду Полтавської області таке рішення судом не приймалось, справи з вирішення спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у провадженні суду не перебувало.

Отже, підстави для визнання державою факту набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно відсутні.

Спірне нерухоме майно було набуто позивачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року, державна реєстрація права власності відбулася 12 жовтня 2012 року та жодних підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на це майно судом не встановлено.

Таким чином, державна реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_1 порушує право власності позивача, яке підлягає захисту, адже право власності зареєстровано за ОСОБА_1 без відповідної правової підстави, а тому колегія суддів вважає за необхідне, в порядку захисту права власності ОСОБА_2 , витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена позивачем вимога про зобов`язання Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ скасувати реєстрацію права власності за відповідачем суперечить вимогам частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та є неналежним способом захисту порушеного права позивача, а тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як передбачено пунктом 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, тобто, рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для державної реєстрації права власності на майно належного власника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилався на те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для застосування до заявлених позовних вимог позовної давності та відмови у задоволенні даного позову.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У справі, що розглядається, судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року, тобто, в межах позовної давності, ОСОБА_2 за захистом порушеного права звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції у м.Донецьку, у якому просив зобов`язати Реєстраційну служба Ворошиловського районного управління юстиції у м.Донецьку вчинити певні дії, а саме скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_1 і Запорізьким окружним адміністративним судом було відкрито провадження в адміністративній справі №808/7005/14 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі №808/7005/14 задоволено позов ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції м. Донецьку. Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав 4105496.

Проте, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито, у зв`язку з тим, що такий спір є цивільно-правовим, пов`язаний із захистом права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 02 березня 2020 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що у січні 2020 року він, маючи намір продати належне йому на праві власності нежитлове приміщення, дізнався, що на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, право власності на зазначене нерухоме майно знову зареєстровано за ОСОБА_1 , звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ, про захист права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Водночас, закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Подібний висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі №922/1467/19.

Враховуючи викладене, надавши оцінку наявним у справі доказам і доводам сторін, з огляду на факт відкриття провадження у справі Запорізьким окружним адміністративним судом та тривалий час розгляду справи, як наслідок - наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в судовому порядку, звернення позивача до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з даною позовною заявою після того, як він дізнався, що на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, право власності на зазначене нерухоме майно знову зареєстровано за ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що строк позивачем пропущено з поважних причин.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції») від 16.12.1992).

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на викладене, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та поновлення строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду та особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, при цьому, відмовивши у задоволенні інших заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг м.Покровськ, про захист права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова