Справа №:755/3801/22>
Провадження №: 6/755/370/22>
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2022 р. м.Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваленко І.В., розглянувши в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересовані особи: боржник ОСОБА_1 , стягувач Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк», про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, -

В С Т А Н О В И В:

17.05.2022 року заявник звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із поданням, в якому просить суд: тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без вилучення паспортного документа до виконання боржником виконавчого документа - виконавчого листа № 2-587/10 виданого 04.05.2012 Дніпровським районним судом м. Києва.

Відповідно до ч.4 ст. 441 ЦПК України суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Вивчивши матеріали подання, дослідивши докази по справі, суд доходить наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Як убачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 63610290 з примусового виконання виконавчого листа № 2-587/10 виданого 04.05.2012 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 138931,32 євро. (в еквіваленті у національній валюті згідно курсу НБУ станом на 22.10.2009 р. становить 1656944 (один мільйон шістсот п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот сорок чоити) грн. 24 коп.

12.11.2021 приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, копії якої направлено сторонам до відома, а також до банківських установ з метою виконання.

Відповідно до відповідей банківських установ у боржника відсутні відкриті рахунки в банках або ж недостатньо коштів на відкритих рахунках для виконання постанови.

Із відповіді АТ «ПриватБанк» приватним виконавцем встановлено наявність відкритого рахунку на ім`я боржника ОСОБА_1 , рух коштів за період з 12.11.2019 по 12.11.2020 року відсутній.

08.12.2020 року сформовано платіжні вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» щодо безспірного стягнення коштів з рахунків боржника на погашення вимог виконавчого документа, але дана платіжна вимога повернулась на адресу приватного виконавця без виконання у зв`язку з відсутністю грошових коштів на рахунку платника.

Також 12.11.2020 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

24.11.2020 року згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на запит приватного виконавця, квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22.09.2004 року (зареєстровано 01.10.2004 за реєстровим №44127 та записано в реєстрову кн.№402 на ст.186) (а.с.51-52).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - відповідні відомості щодо суб`єкта ОСОБА_1 відсутні.

За даними відповідей компетентних органів за боржником відсутні зареєстровані транспортні засоби.

Згідно відповіді на запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, встановлено, що боржник ОСОБА_1 не перетинала державний кордон України у період часу з 13.11.2020 по 07.05.2021 р.р.

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 63610290 у відповідності до вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» було скеровано на адресу боржника, зазначену у виконавчому написі рекомендованим поштовим відправленням за № 6498.

Однак, вказаний лист повернувся на адресу приватного виконавця за закінченням терміну зберігання, що підтверджується відміткою оператора поштового зв`язку на конвертах.

На цей час боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення суду, декларації не надав, не надав інформації про наявність у нього банківських рахунків та сумісно нажитого майна, натомість, на думку приватного виконавця, боржник свідомо не виконує належні зобов`язання та ухиляється від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням. Вжиті приватним виконавцем заходи бажаного результату не дали.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

У розділі «Ухилення боржника від виконання зобов`язань» узагальнення Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013 зазначено, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». Разом з тим, частиною 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачає, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд з прав людини у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду з прав людини від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду з прав людини за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду з прав людини за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Отже, наявність самого лише невиконаного зобов`язання не наділяє приватного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Факт ухилення боржника має підтверджуватись сукупністю належних доказів, які приватний виконавець повинен надати до суду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем до подання не долучено належних, допустимих та достатніх доказів того, що боржник вчиняє умисні свідомі дії, спрямовані на невиконання відповідного зобов`язання, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання судового рішення; не вказано, які перешкоди вчинені з боку боржника для проведення виконавчих дій приватному виконавцеві. Приватним виконавцем не надано жодних документів, які б свідчили, що боржник свідомо та умисно ухиляється від виконання зобов`язання, при цьому маючи змогу виконати таке зобов`язання, але не робить цього з неповажних причин. Самої лише наявності заборгованості і відсутності майна, на яке можна звернути стягнення, не достатньо для того, щоб встановили факт ухиляння боржника від виконання грошового зобов`язання.

Приватним виконавцем не надано належних та допустимих доказів того, що боржник повідомлений про відкриття виконавчого провадження, має намір виїхати за межі України або робить це з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання. Наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Надані приватним виконавцем матеріали подання містять лише фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про примусове тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов`язань. Для цього, перш за все, є необхідним встановити факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження та необхідності вчинення дій щодо виконання виконавчого документа.

У матеріалах виконавчого провадження, що долучені до подання, взагалі відсутні будь-які належні докази, як то повідомлення про вручення рекомендованого відправлення, реєстр відправки кореспонденції, квитанції про оплату послуг пересилання, щодо направлення боржнику постанов приватного виконавця, у тому числі про відкриття виконавчого провадження, в ході здійснення ним виконавчого провадження.

Що стосується зазначеного у поданні трекінг-номеру відправлення № 498, то при його перевірці на сайті ДП «Укрпошта» неможливо встановити адресата такого відправлення.

За вказаних обставин суд позбавлений можливості дійти висновку, що боржник взагалі може вважатися повідомленим, зокрема, про початок примусового виконання рішення, що передбачено ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 12.12.2018 у справі 752/11896/17.

Таким чином, приватним виконавцем не надано відомостей щодо отримання боржником постанов виконавчого провадження та викликів останнього, а особа, яка не є повідомленою про покладені на неї обов`язки, не може вважатися такою, що ухиляється від їх виконання.

Крім того, в матеріалах подання відсутні відомості про те, що приватним виконавцем здійснювались заходи, передбачені ст.ст.18, 375 Закону України «Про виконавче провадження», щодо виклику боржника з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні, а у подальшому звернення приватного виконавця до суду щодо застосування приводу до боржника, як до особи, яка без поважних причин не з`явилась за викликом виконавця.

Слід зауважити, що звернення державного (приватного) виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним (приватним ) виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

З урахуванням викладеного та вимог чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що у суду немає підстав для висновку про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язання, тому підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не вбачається, що не перешкоджає приватному виконавцю у разі надання необхідних доказів та зміни обставин звернутися з відповідним поданням до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 260, 354,441 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересовані особи: боржник ОСОБА_1 , стягувач Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк», про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: І.В.Коваленко