Справа № 415/3393/21
Провадження № 22-ц/810/951/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Луганської В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Лисичанське комунальне підприємство по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року, ухваленого Лисичанським міським судом Луганської області у складі: судді Калмикової Ю.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

17 травня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 08.07.2002 по 03.09.2019 року працювала у Лисичанському комунальному спеціалізованому підприємстві «Лисичанськводоканал». Звільнена за власним бажанням в порядку ч.3 ст. 38 КЗпП України. ЛКСП «Лисичанськводоканал» відмовився добровільно проводити із позивачкою розрахунок по заробітній платі, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду за захистом своїх прав.

Судовим наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 28.02.2020 з Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 44475,66 грн, у тому числі трьохмісячна вихідна допомога у сумі 22602,14 грн.

Повний розрахунок проведений лише 12.03.2021 шляхом зарахування грошей на картковий рахунок позивача, про що свідчить роздруківка із карткового рахунку.

Середньоденний заробіток позивачки складає 462,18 грн, кількість робочих днів з 03.09.2019 по 12.03.2021 року становить 383 дні. Сума компенсації за затримку розрахунку становить 177014,94 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем ст. 116, 117 КЗпП України, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 04.09.2019 по 11.03.2021 в розмірі 177014,94 грн, моральну шкоду в сумі 10000 грн та судовий збір 908,00 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначено, що сума, яку просить стягнути позивачка з відповідача, завищена на суму податків, яку має сплатити відповідач у відповідні державні фонди та яка не належить до виплати позивачці. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач вважає, що позивачем не доведено жодних обставин, які б слугували настанню моральних страждань, для відшкодування моральної шкоди.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідач не спростував твердження позивачки та аргументи викладені у позовній заяві.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року з урахуванням описки, виправленої ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 04.09.2019 року по 11.03.2021 у сумі 176090,58 грн.

Стягнуто з Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» судовий збір на користь ОСОБА_1 в сумі 1780,90 грн.

Стягнуто з Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач Лисичанське комунальне підприємство по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано доводи відповідача, що судовий наказ Лисичанським міським судом видано 28.02.2020, а отримано позивачем лише 20.10.2020, що свідчить про зловживання позивачем своїм правом та навмисне затягування часу для отримання судового наказу та передачу його до виконавчої служби для виконання; судом не враховано, що середньоденний заробіток позивачки без врахування податків та зборів становить 372,06 грн; відповідно до довідки № 03/39 від 16.04.2021 заборгованість по заробітній плати згідно судового наказу 2-н/415/129/20 від 20.10.2020 погашена в повному обсязі 12.03.2021, через Лисичанський відділ виконавчої служби; виплата була здійснена цілою сумою, та виплачена позивачу лише у березні 2021 не з вини відповідача; судом не застосовано принципу співмірності між сумою не виплаченої заробітної плати та сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішенні без змін, оскільки є законним, обгрунтованим, постановленим з урахуванням всіх доказів, наданих сторонами, оскільки відповідач порушив строки розрахунку з позивачкою та має нести за це відповідальність.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення середнього заробітку у розмірі 177014,94 грн та моральної шкоди у розмірі 10000 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2270*100 = 227000 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, матеріалами справи підтвержено та ніким із учасників справи не оспорюються обставини того, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 03.09.2019 звільнена на підставі наказу № 284-к від 03.09.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , заповненою 09.06.1999 року на її ім`я.

Згідно з довідкою № 03/23 від 17.02.2020, яка видана ЛКСП «Лисичанськводоканал» ОСОБА_1 , її середньоденний заробіток складає 462,18 грн (а.с. 8).

Судовим наказом, виданим 28 лютого 2020 року Лисичанським міським судом Луганської області справа № 415/1418/20, стягнуто з Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 44475,66 грн, у тому числі трьохмісячна вихідна допомога у сумі 22602,14 грн (а.с. 7).

Згідно з довідкою № 03/39 від 16.04.2021, наданою ЛКСП "Лисичанськводоканал" (а.с. 9), та платіжним дорученням від 12 березня 2021 року № 4176 (а.с. 9) ОСОБА_1 погашена заборгованість у повному обсязі у розмірі 67077,80 грн.

Спірні відносини виникли між сторонами з приводу відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з нею відповідачем та моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав ЛКСП «Лисичанськводоканал».

Переглядаючи рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

По справі не вбачається спору щодо розміру невиплаченої позивачу станом на час звільнення суми заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів вважає правильним розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку 381 робочий день і правильне врахування часу затримки розрахунку як з наступного дня за звільненням - 04.09.2019 по 11.03.2021 року, коли позивачці було виплачено заборгованість по заробітній платі та вихідній допомозі.

Вказані суми мали бути виплачені позивачці як остаточний розрахунок в день звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після звільнення, що прямо передбачено вимогами частини першої статті 116 КЗпП україни.

Проте, наведені висновки, зроблені Великою Палатою Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), які з огляду на вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України суд має враховувати для застосування відповідної норми права до спірних правовідносин, дають підстави для висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги в частині неврахування судом під час задоволення позову у повному обсязі обставин справи та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 176090,58 грн.

У вказаній справі вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.

З огляду на не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, яка складається із заробітної плати та вихідної допомоги, за обставин цієї справи колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги та вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у розмірі 60000 грн (з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, які провадяться станом на час виплати роботодавцем як особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку, зокрема: з доходів у вигляді заробітної плати, і який є податковий агент для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні (п. 171.1 ст. 171 Податкового Кодексу).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20).

Тому доводи апеляційної скарги в наведеній частині є слушними, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 60000 грн, що орієнтовно відповідає розміру загальної заборгованості відповідача перед позивачем по остаточному розрахунку під час звільнення.

Довід скарги про зловживання позивачем своїм правом та навмисне затягування часу для отримання судового наказу та передачу його до виконавчої служби для виконання, не відповідає матеріалам справи, не впливає на правову оцінку правовідносин сторін, оскільки відповідач мав провести розрахунок із позивачкою у передбачені частиною першою статті 116 КЗпП України строки, і після проведення з ним такого розрахунку у березні 2021 року з теперішнім позовом звернувся до суду у травні 2021 року.

Крім того, оскільки законодавець пов`язує відповідальність роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку не із затримкою виплати заробітної плати, а із затримкою розрахунку при звільненні і невиплатою всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації (ст. 116 КЗпП України), то сума вихідної допомоги входить до сум, по яких роботодавець має провести розрахунок із працівником в день звільнення.

Як помилковим є і довід скарги про те, що середньоденний заробіток позивачки становить без врахування податків та зборів 372,06 грн, оскільки згідно довідки, наданої самим відповідачем, цей заробіток становить 462,18 грн, а податки та збори мають бути сплачені під час здійснення виплат у відповідності до вимог Податкового Кодексу.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку, зокрема: з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку; з інших доходів, є податковий агент для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні (п. 171.1 ст. 171 Кодексу).

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету встановлено ст. 168 Кодексу.

Так, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку 18 відсотків, визначену ст. 167 Кодексу (п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Кодексу), а також інші обов`язкові збори та платежі.

Викладені у відзиві позивача заперечення проти задоволення апеляційної скарги колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах частини четвертої статті 263 ЦПК України про обов`язкове врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Що стосується відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь моральної шкоди або неправильного визначення судом її розміру, то будь-яких доводів в цій частині апеляційна скарга не містить.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або часткового і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Тому, діючи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні та зменшенню суми стягнутого з Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 176090,58 грн до 60000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання позовної заяви з ціною позову 187014,94 грн сплачено судовий збір у розмірі 1870,20 грн. Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належало до стягнення 600 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 2805,23 (150% від розміру судового збору, який сплаченого за подання позовної заяви). Пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача до сплати належить 1905,40 (2805,23-899,91) грн.

З урахуванням взаємозаліку - з позивача на користь відповідача стягненню підлягає 1305,40 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнутого з Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 176090,58 грн до 60000 грн.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року скасувати в частині стягнення з Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1780,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» (адреса: 93100, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. В. Сосюри, 168, ), судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1305,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Дата складення повного тексту постанови 18 січня 2022 року.

Судді: