Єдиний унікальний номер: 225/193/22
Номер провадження: 2/225/365/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 січня 2022 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Геря О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про надання багаторазового дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків.

Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що сторони по справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20.09.2014 року, під час якого у них народилася дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на теперішній час проживає разом з позивачем по справі, оскільки в листопаді 2017 року відповідача було ув`язнено співробітниками так званого міністерства державної безпеки так званої "ДНР".

Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що її чоловіка утримують на тимчасово окупованій території України у виправній колонії м. Макіївка, їй необхідно періодично виїжджати на вказану вище територію з метою побачень з чоловіком. Крім того, з метою духовного та морального розвитку дитини, ОСОБА_3 , позивач вважає важливим спілкування доньки із батьком, для чого їй необхідно отримати дозвіл на багаторазовий виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації. Оскільки отримати такій дозвіл від батька дитини не надається можливим у зв`язку з викладеними вище обставинами, то позивач змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою про надання такого тимчасового дозволу на виїзд дитини.

В судове засідання позивач не прибула, надала заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні вимог.

Відповідач в судове засідання не прибув. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно.

Представник третьої особи - Служба у справах дітей Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області в судове засідання не прибув, надав заяву з проханням справу розглядати без його участі, не заперечував проти задоволення вимог.

Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі (а.с. 6). Під час шлюбу у сторін по справі народилася дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої в свідоцтві про народження зазначено відповідача по справі - ОСОБА_2 (а.с 7).

Судом встановлено, що на даний момент дитина проживає разом з матір`ю, оскільки в листопаді 2017 року відповідача по справі ув`язнили співробітники так званого міністерства державної безпеки так званої "ДНР". У зв`язку з цим, з метою повноцінного духовного та морального розвитку доньки позивач вважає за необхідне отримати можливість влаштувати їй побачення з батьком, що стало причиною звернення її до суду із позовом про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, оскільки отримати таку згоду у зв`язку з викладеними обставинами, не надається можливим.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Отже, оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України), і такий виїзд необхідний в інтересах дитини, а саме, для можливості спілкування дитини з батьком, суд доходить висновку про доцільність задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд до Російської Федерації неповнолітній ОСОБА_3 без згоди батька, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням законної сили до 19 січня 2023 року.

При виникненні знов питання про необхідність тимчасового виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлена права звернутися до суду з аналогічним позовом.

При цьому, суд відмічає, що згідно з ч. 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 280 ЦПК України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особаСлужба у справах дітей Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області (місцезнаходження: вул. Маяковського, 24а, м. Торецьк, Бахмутський район, Донецька область, ) про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків, задовольнити повністю.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон, а саме з території України до Російської Федерації і повернення назад до України неповнолітній особі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з моменту набрання рішенням суду законної сили до 19 січня 2023 року включно.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням вимог п.15.5 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.Г. Геря