ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3051/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивач не з`явився;

відповідач не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію та державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ) про скасування рішення про державну реєстрацію права та скасування державної реєстрації права, в якій просив:

-скасувати рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєва В.В. від 30.07.2018 №42304046 про державну реєстрацію прав на житлову нерухомість - квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

-скасувати державну реєстрацію права на житлову нерухомість - квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 від 30.07.2018 № 42304046, вчинену державним реєстратором філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим В.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не будучи власником квартири АДРЕСА_2 здійснив державну реєстрацію права власності за собою на це майно, чим були порушені права позивача, як дійсного власника, на розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року відкрито провадження у даній справи та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті спору.

В судове засідання позивач не з`явився, однак його представником подано клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача.

Відповідача в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких клопотань від нього не надходило.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений у відповідності до вимог ЦПК України про час та місце судового розгляду справи, будь-яких клопотань з процесуальних питань від нього не надходило, а враховуючи строки розгляду справи суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача за наявними у матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України - далі по тексту ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами пп. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Позивач є власником 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 124,4 кв.м. (житлова площа 68,9 кв.м).

Відповідно до Генеральної угоди про ділову участь у будівництві № 36-Ф-3А від 15.10.1998 та акту № 36-Ф-3А від 11.04.2000, укладеними між ПТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-СТРОЙ» та Позивачем, останній прийняв квартиру АДРЕСА_2 , що розташована на 8-му поверсі 18-ти поверхового будинку та складається з: 4-х кімнат житловою площею 68,9 кв.м, загальною площею 124,4 кв.м.

Надалі, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 05.05.2000 № 573-С/КІ позивачу видано свідоцтво про право власності на квартиру від 10.10.2000 серія НОМЕР_1 .

Вказана квартира зареєстрована в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності і записана у книгу за реєстровим № 41632 від 20.10.2000.

Також встановлено, що між ОСББ «ПОЗНЯКІВСЬКИЙ» та ОСОБА_1 , укладено договір відносин власників житлових приміщень та Управителя № 15/03/108-030 від 01.06.2015 про надання власникам приміщень послуг з управління неподільним та загальним майном житлового комплексу, належну його експлуатацію, житлово-комунальні послуги. Відповідно до вказаного договору та розрахунку до нього, позивачем постійно здійснюються внески щомісячної плати за послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Відповідно до долученого до матеріалів позову листа ОСББ «ПОЗНЯКІВСЬКИЙ» від 24.10.2021 № 21/10-24, внески на управління багатоквартирним будинком (утримання будинку та прибудинкової території) по квартирі АДРЕСА_2 здійснюються на особовий рахунок ОСББ ОСОБА_1 , заборгованість відсутня. Від інших осіб зазначені внески не надходили.

Рішенням державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим В.В. № 42304046 від 30.07.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 27267922, відповідно до якого за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 58.6 кв. м., житлова площа 28.6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000). Підставною здійснення державної реєстрації права власності за відповідачем зазначено договір купівлі-продажу № 285, виданий 13.06.2012 приватним нотаріусом Шкуро І.М.

Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

На момент посвідчення приватним нотаріусом договору діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5.

Пунктами 1.3. та 1.4. вказаного Тимчасового положення передбачено, що державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (1878-17) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно аналізу вказаних норм вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 13.06.2012 № 285 мав би бути обов`язково зареєстрований в бюро технічної інвентаризації.

Як встановлено із інформації комунального підприємства КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.10.2021 № 062/14-13909 (И-2021) та від 27.10.2021 № 062/14-14125 (И-2021) спірний об`єкт нерухомості на праві власності зареєстрований за позивачем, право власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2012 № 285 за ОСОБА_2 не реєструвалось.

Наявними матеріалами в справі підтверджено, що єдиним власником спірної квартири є позивач, а договір купівлі-продажу від 13.06.2012 № 285, який став підставою для здійснення державної реєстрації права власності за відповідачем, в установленому законодавством порядку не посвідчувався та не реєструвався.

Натомість, доказів, які б спростовували твердження позивача та доводили протилежне, а саме те, що договір купівлі-продажу від 13.06.2012 № 285 дійсно укладався, матеріали справи не містять.

Таким чином, державна реєстрація права власності за відповідачем проведена на підставі правочину, що не відповідає вимогам законодавства, тобто є нікчемним, тому такий правочин не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою, а тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, у якій зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що в межах виконавчого провадження № 63954780 від 17.12.2020 Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт та виставлено на онлайн-аукціон OpenMarket (ДП «СЕТАМ») для продажу під номером лоту 491094.

Сторонами у виконавчому провадженні № 63954780 від 17.12.2020, яке відкрито на підставі виконавчого листа № 756/6248/17, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В той же час, квартира, виставлена на аукціон для продажу має такі технічні характеристики: квартира АДРЕСА_2 складається із 3-х кімнат загальною площею 58,6 кв.м, житловою - 28,6 кв.м, та розташована на 18 поверсі будинку, тобто аналогічні тим, що внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, за наявною в матеріалах справи інформації з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.10.2021 № 062/14-14125 (И-2021) та від 09.11.2021 № 062/14-14665 (И-2021), а також відповідно до інформації ОСББ «ПОЗНЯКІВСЬКИЙ» від 15.10.2021 № 21/10-21, площа квартири та поверх розташування не відповідають дійсності, оскільки за технічними характеристиками будинку АДРЕСА_2 складається з 4-х кімнат загальною площею 124,4 кв.м. (житлова площа 68,9 кв.м), розташована у 1-му під`їзді вказаного будинку на 8-му поверсі поряд з квартирами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , в той час, як на 18-му поверсі знаходяться квартири під АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 .

Як вбачається з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.12.2021 № 54487/2-21, наданого за результатами розгляду скарги позивача на дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 63954780, виконавчою службою встановлено, що цивільні справи у період з 01.01.2011 по 28.11.2021 з такими фізичними особами, які є сторонами у виконавчому провадженні № 63954780, Оболонським районним судом м. Києва не розглядались та не реєструвались. А отже, державним виконавцем 02.12.2021 винесено постанову про припинення торгів із продажу квартири АДРЕСА_2 та 03.12.2021 винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Позивач зазначає, що не зважаючи на різницю у технічних характеристиках спірної квартири (загальна та житлова площа об`єкта не відповідають дійсності), наявність у Державному реєстрі речових прав державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Відповідачем порушує права позивача, оскільки останній позбавлений можливості реалізувати своє законне право, як дійсний власник майна, та здійснити за собою державну реєстрацію права власності на цю квартиру.

Конституцією України закріплено, що правовий режим власності визначається виключно законами України (п. 7 ст. 92).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

Право володіння означає, юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу.

Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду.

Право розпоряджання означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може полягати навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що законним та єдиним власником квартири АДРЕСА_2 являється позивач.

Поряд з цим, у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за Відповідачем.

Наявність реєстрації права власності на квартиру за відповідачем порушує права та інтереси Позивача як дійсного власника спірного нерухомого майна, тому відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування державної реєстрації права, є передбачений законом спосіб захисту прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) (в редакції чинній на час здійснення державної реєстрації) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

За ч. 3 ст. 3 Закону речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

За ч. 4 ст. 18 Закону (в редакції чинній на час здійснення державної реєстрації) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для проведення державної реєстрації прав власності та інших речових прав визначені у ч. 1 ст. 27 Закону. Зокрема, за п. 1 ч. 1 вказаної статті державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність закону. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідного рішення про державну реєстрацію права на це майно.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року, що набрав чинності 16 січня 2020 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Судом встановлено, що законним власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , який наділений правами володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. При цьому, такі права є непорушні та захищаються законом.

Разом із цим, всупереч встановлених вимог законодавства відповідач незаконно здійснив за собою реєстрацію права власності на квартиру, на підставі правочину, який суперечить вимогам закону, а отже вказаний правочин не міг бути належною підставою для реєстрації права власності на це майно.

Таким чином, оскілки первинна реєстрація права власності на квартиру за відповідачем проведена на підставі правочину, який суперечить вимогам закону, тому рішення державного реєстратора філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєва Володимира Володимировича 42304046 від 30.07.2018 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) підлягає скасуванню.

За таких обставин, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності є вірним способом захисту та підлягають задоволенню.

Водночас, щодо заявлених вимог про скасування державної реєстрації, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на наведені вище приписи чинного законодавства України суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права, оскільки такий спосіб не забезпечить відновлення порушеного права позивача, яке вже відновлено скасуванням рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись стст. 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію та державної реєстрації - задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєва В.В. від 30.07.2018 №42304046 про державну реєстрацію прав на житлову нерухомість - квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_11 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_12 код РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.