Справа № 158/1138/19 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/115/22 Категорія: 61 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача адвоката Булат Ю. В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ковальова С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Звірівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, Ківерцівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 22 квітня 2019 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Звірівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, Ківерцівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, що включає в себе житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . При зверненні до Ківерцівської державної нотаріальної контори їй стало відомо про наявність заповіту, складеного у лютому 2018 року, відповідно до якого померлий ОСОБА_4 усе належне йому майно, на момент смерті заповів ОСОБА_1 . Волевиявлення ОСОБА_4 при складані зазначеного заповіту не було вільним та не відповідало його волі, так як він не міг усвідомлювати значення своїх дій в силу того, що мав психічне захворювання, яке істотно впливало на здатність останнього усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Догляд за померлим ОСОБА_4 здійснювала виключно її мама ОСОБА_5 , а після її смерті вона. Інші, зокрема відповідачі, участі у догляді ОСОБА_4 не приймали. Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений секретарем Звірівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року у задоволенні позову у цій справі відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає рішення необґрунтованим, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, також посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що з амбулаторної медичної картки № 15412 КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» ВОР на ім`я ОСОБА_4 , 1929 року народження, мешканця села Звірів Ківерцівського району Волинської області встановлено, що ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 1977 року з тим самим діагнозом: Неврастенія. Церебральний атеросклероз. В 2018 році: церебральний атеросклероз з поведінковими розладами, тобто у ОСОБА_4 був один й той самий діагноз по день смерті. На неадекватну поведінку ОСОБА_4 у час наближений до написання заповіту (січень-лютий 2018 року) вказали свідки. Висновок експерта суперечить наведеному вище, доказам, які наявні в матеріалах справи. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу, які просить стягнути відповідач до ОСОБА_1 , є належним чином обґрунтовані, не відповідає обставинам справи. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Викликати в судове засідання для роз`яснення висновку у цій справі експерта Воронцова О. О.

Представник відповідача адвокат Ковальов С. В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що експерт достатньо повно обгрунтував свій висновок. Щодо виклику експерта в суд апеляційної інстанції, то таке клопотання позивачкою в суді першої інстанції не заявлялось, крім того, саме позивачка визначала експертну установу і не зверталась з клопотанням про призначення додаткової чи повторної судової психіатричної експертизи. Вказує, що з врахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн є належним чином обгрунтовані. Попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції становить 7500,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 подала клопотання про зменшення розміру судових витрат, в якому просить відмовити відповідачу в відшкодуванні витрат на правову допомогу в розмірі 7500,00 грн, оскільки витрати в такому розмірі є необгрунтованими.

Представник позивача адвокат Булат Ю. В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ковальов С. В. апеляційну скаргу не визнав та просив залишити її без задоволення.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ківерцівська державна нотаріальна контора 10.01.2022 (відповідно до відмітки на поштовому конверті) подала клопотання про розгляд цієї справи без участі їхнього представника.

Апеляційним судом ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання позивача про виклик в судове засідання експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача та представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року у цій справі в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони по справі є спадкоємцями за законом першої черги.

Відповідно до заповіту від 16.02.2018, посвідченого секретарем Звірівської сільської ради Волинської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповів усе належне йому на день смерті майно ОСОБА_1 , який є його сином.

У витягу із погосподарської книги № 2 за 2016-2020 роки Звірівської сільської ради Ківерцівського району зазначено, що померлому ОСОБА_4 належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 151/21 від 13.07.2021 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у різні періоди свого життя страждав на такі психічні розлади: неврастенія; органічний маячний розлад. Винести експертний висновок про те, чи міг ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в силу свого психічного захворювання усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період вчинення оспорювання заповіту, посвідченого серетарем Звірівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області 16.02.2018 на користь ОСОБА_1 , не вбачається можливич через причини, вказані в обгрунтуванні.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Разом з тим, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Жодних доказів, що у момент складення заповіту 16 лютого 2018 року заповідач не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними не надано.

Проведеною у справі експертизою не було встановлено абсолютної неспроможності ОСОБА_4 у момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У висновку судово-психіатричної експертизи, в обґрунтуванні та поясненнях даних про психічний стан особи, та фактів, які встановлені і виявленні при дослідженні об`єктів експертиз, зазначено, що діагностований в 70-х роках у ОСОБА_4 діагноз «Неврастенія» не має проявів психозу або недоумства і не позбавляє особу здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Діагноз «Церебральний атеросклероз» взагалі не є психіатричним діагнозом і за сучасною міжнародною класифікацією хвороб відноситься до хвороб системи кровообігу, але в радянські часи він широко використовувався для вказівки про наявність у пацієнта атеросклеротичного ураження судин головного мозку (зазвичай емпірично, без підтвердження наявності такого ураження специфічними методами діагностики), що могло супроводжуватися різноманітними психічними порушеннями. Так, у ОСОБА_4 такими порушеннями були наведені вище прояви неврастенії, без ознак психозу чи недоумства, і такі порушення не впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За часів життя ОСОБА_4 з 1977 року і до вересня 2018 року лікарями психіатрами у нього ніколи не були зафіксовані психічні порушення психотичного рівня, прояви деменції, що могло би впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тільки у вересні 2018 року ОСОБА_4 був госпіталізований у Волинську обласну психіатричну лікарню №2 смт. Олика, де лікувався з 21.09.по 11.10.2018 року.

Надані медичні документи амбулаторні картки хворого, медична картка стаціонарного хворого ОСОБА_4 не містять в собі інформації, яка б давала підставу встановити, що станом на 16 лютого 2018 року він не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки, на показання яких посилається позивачка в апеляційній скарзі, теж не надали показів, які б свідчили про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Неадекватна, на думку позивача, поведінка ОСОБА_4 , неприязні стосунки з родичами не може свідчити про не розуміння останнім значення своїх дії і неможливість ними керувати.

Факт не усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій та неможливість керувати ними у момент вчинення заповіту не підтверджується. Волевиявлення ОСОБА_4 на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача про те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, не підтверджені відповідними доказами та не ґрунтуються на матеріалах справи. А тому суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17 на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститись у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях, вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Крім того, у постанові від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Ковальовим С. В. надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серії ВЛ № 059888 від 18.05.2019, акт наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 13.05.2019, квитанції до прибуткового касового ордера від 13.05.2019 та від 18.03.2021 на загальну суму 20000 грн.

Однак, в матеріалах справи відсутній договір про надання правничої допомоги від 13.05.2019 з розрахунком понесених та очікуваних витрат.

В акті наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 13.05.2019 зазначено, що адвокат надав, а клієнт отримав надані адвокатом послуги в межах суми гонорару 20000,00 грн за надання правової допомоги, а саме: - надання консультацій з питань розгляду справи щодо визнання заповіту недійсним; - узгодження правової позиції відзиву на позов та заперечень щодо позовних вимог; - підготовка та подача відзиву на позов; - ознайомлення клієнта з правами та обов`язками сторін; - узгодження позицій та питань щодо призначення судово-психіатричних експертиз; - підгтовка супутніх документів процесуального характеру (заяви, клопотання); участь у судових засіданнях 03.07., 31.07., 22.10., 02.12.2019, 27.01., 05.03., 20.11.2020, 07.10., 21.10.2021.

Тобто, подані докумети не містять методики розрахунку гонорару, кількості часу, витраченого фахівцем в галузі права, вартості години роботи чи певного виду послуги.

Сторона позивача заперечує обгрунтованість судових витрат на професійну правничу допомогу.

Виходячи з опису виконаних робіт, сплачених коштів, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає за необхідне зменшити їх розмір, так як заявлений розмір не відповідає критерію співмірності і до відшкодування належать судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 259, 268, 270, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року у цій справі в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн (вісім тисяч гривень).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді