КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6052/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року місто Київ

справа № 507/1125/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь:

10455,18 грн. - 3% річних за період з 15 вересня 2017 року по 14 вересня 2020 року;

25068,93 грн. - інфляційні втрати за період з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року;

80000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 43101,68 грн. заподіяної шкоди, 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 531,50 грн. судові витрати, а всього 53101,68 грн.

Вказував, що на виконання зазначеного рішення було видано виконавчий лист та постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Святошинського РУЮ м.Києва від 07 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження.

Зазначав, що в порушення вимог законодавства рішення суду було виконано з простроченням, а саме лише 15 вересня 2020 року здійснено перерахунок коштів у сумі 53101,68 грн.

Посилався на те, що згідно зі статтею 625 ЦК України стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Вказував, що ОСОБА_2 своїми діями, які виразились у свідомому тривалому з 14 листопада 2012 року по 15 вересня 2020 року невиконанні рішення суду завдав йому моральну шкоду, яка полягала у душевних хвилюваннях, погіршенні якості життя через втрату автомобіля та неможливістю його придбати.

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у розмірі 73240 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року ним виконано в примусовому порядку повністю.

Зазначав, що вказаним рішенням також було зобов`язано ОСОБА_1 пошкоджений в ДТП автомобіль «Шкода Октавіа» передати у власність ОСОБА_2 після відшкодування ним збитків ОСОБА_1 .

Вказував, що рішення суду ОСОБА_1 не виконано, від виконання судового рішення останній умисно ухилився, продавши транспортна засіб.

Посилався на те, що ОСОБА_1 зняв з реєстрації і продав зазначений автомобіль за 73240 грн., що вбачається з довідки-рахунку.

Вважає, що оскільки автомобіля, який за рішенням суду ОСОБА_1 зобов`язаний був йому передати у власності останнього немає, а відтак ОСОБА_1 повинен передати йому суму виручену від продаж автомобіля «Шкода Октавія» у розмірі 73240 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 73240 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, який його позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його позову, не обґрунтував підстави для відмови в задоволенні його позовних вимог.

Вказував, що у рішенні Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року зазначено, що передача автомобіля має здійснитись лише після відшкодування ОСОБА_2 збитків ОСОБА_1 , однак відшкодування збитків ОСОБА_2 здійснено лише після сливу майже восьми років - 15 вересня 2020 року.

Зазначав, що суд першої інстанціїне надав належну оцінку договору, укладеному 31 травня 2012 року між ним та ОСОБА_4 про продаж пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Шкода Октавіа», реєстраційний номер НОМЕР_1 за 20000 грн., та необґрунтовано стягнув з нього вартість автомобіля уже у відремонтованому стані, а саме 73240 грн.

Посилався на те, що висновком №5162 «Експертного автотоварознавчого дослідження для визначення вартості матеріального збитку транспортного засобу», який покладений в основу рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, вартість залишків автомобіля «Шкода Октавіа» не визначалась, питання чи мають ці залишки певну цінність експертом не вирішувалось.

Вказував, що до зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 не додав висновок експерта про вартість залишків автомобіля «Шкода Октавіа» після ДТП, яка мала місце 21 серпня 2011 року.

Зазначав, що необгрунтованими є висновки суду з приводу вартості проданого пошкодженого автомобіля та судом невірно дано оцінку листу № 1868 від 15 червня 2016 року та довідці рахунку №455859 про вартість автомобіля.

Посилався на те, що після продажу ним пошкодженого автомобіля ОСОБА_4 , останьому було відмовлено в постановці його на облік, і лише після того, як ОСОБА_4 відремонтував за власні кошти автомобіль «Шкода Октавіа», 15 серпня 2012 року вони уклали договір купівлі продажу уже відремонтованого автомобіля.

Вказував, що Святошинським районним судом міста Києва не витребувано акт технічного огляду автомобіля, який свідчить про те, що автомобіль реєструвався без механічних ушкоджень, тобто уже відремонтований і у довідці рахунку вартість автомобіля «Шкода Октавіа» зазначена уже у відремонтованому стані.

Зазначав, що ним до підготовчого засідання заявлено клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_4 , проте зазначений свідок судом взагалі не викликався та не допитувався.

Посилався на те, що судом першої інстанції в основу рішення покладено лист №1868 від 15 червня 2016 року додатком до якого є довідка рахунок про вартість автомобіля, проте з вказаного листа вбачається, що ОСОБА_2 стало відомо про продаж автомобіля «Шкода Октавіа» у червні 2016 року, тобто на час подання ОСОБА_2 05 січня 2021 року зустрічного позову про стягнення грошових коштів сплив строк позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 43101,68 грн. (3101,58 грн. + 40300,10 грн.) заподіяної шкоди, 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 531,50 грн. судових витрат, а всього 53101,68 грн.

Автомобіль «Шкода Октавіа», д.н.з. НОМЕР_2 передати у власність ОСОБА_2 після відшкодування ним збитків ОСОБА_1 .

Рішення суду набрало законної сили 08 червня 2012 року.

На виконання вказаного рішення суду 21 вересня 2012 року було видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця ДВС Святошинського РУЮ від 07 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 53101,68 грн. та надано боржнику семиденний термін для добровільного виконання рішення з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 15 вересня 2020 року на рахунок Святошинського РВ ДВС у місті Києві ОСОБА_2 було перераховано борг за виконавчим листом №2/1518/5/2012 від 21 жовтня 2012 року у розмірі 53101,68 грн.

Постановою головного державного виконавця Святошинського РВ ДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 10 липня 2020 року закінчено виконавче провадження №35092549, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом вказував на те, що в порушення вимог законодавства рішення суду було виконано з простроченням лише 15 вересня 2020 року, отже, згідно зі статтею 625 ЦК України стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

В свою чергу, положеннями ч.2 ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 мав грошове зобов`язання перед позивачем на підставі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 53101,68 грн.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не обґрунтував підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 порушив грошове зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначав про те, що основою для розрахунку 3% річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування - 53101,68 грн. з урахуванням інфляційної складової основого боргу за попередній період, яка складає 62961,73 грн., тобто сума для розрахунку інфляційних збитків та 3% річних з урахуванням індексу інфляції за попередній період станом на 31 серпня 2017 року складає 116062,73 грн.

Крім того, позивач вказував, що згідно зі статтею 625 ЦК України стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, а тому просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 15 вересня 2017 року по 14 вересня 2020 року та інфляційні втрати за період з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що положення ст.625 ЦК України розповсюджується на невиконане грошове зобов`язання, яке відповідно до рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року становить 53101,68 грн.

А відтак, відсутні правові підстави для застосування положення ст.625 ЦК України до суми боргу у розмірі 53101,68 грн. з урахуванням інфляційної складової основого боргу за попередній період, яка складає 62961,73 грн., а разом 116062,73 грн.

Таким чином, сумою, що береться до розрахунку згідно рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року є: 53101,68 грн.

Оскільки, рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року виконано лише 15 вересня 2020 року, з урахуванням вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних за період з 15 вересня 2017 року по 14 вересня 2020 року та інфляційних втрат за період з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3% річних в розмірі 4783,51 грн. за період з 15 вересня 2017 року по 14 вересня 2020 року.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/ 100 - S) *Q/DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 11469,82 грн. за період з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 також просив стягнути з останнього на свою користь 80000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода може полягати у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що несвоєчасне виконанняОСОБА_2 рішення призвело до його моральних страждань та психологічних переживань, втрати нормальних життєвих зав`язків, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів бере до уваги, що кошти за рішенням суду були виплачені ОСОБА_2 , а тому майнові інтереси, пов`язані із отриманням присуджених позивачу коштів відновлюються шляхом стягнення на користь позивача 3% річних та інфляційної складової за час невиконання рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, у ньому, в тому числі було зазначено, що автомобіль «Шкода Октавіа», д.н.з. НОМЕР_2 передати у власність ОСОБА_2 після відшкодування ним збитків ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що оскільки автомобіля, який за рішенням суду ОСОБА_1 зобов`язаний був йому передати у власності останнього немає, а відтак ОСОБА_1 повинен передати йому суму виручену від продаж автомобіля «Шкода Октавія» у розмірі 73240 грн.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_2 було надано: довідку Територіального сервісного центру №1868 від 15 червня 2016 року, довідку Гайворонського РЕВ від 21 червня 2013 року №809, довідку-рахунок.

З довідки Гайворонського РЕВ від 21 червня 2013 року №809 вбачається, що автомобіль «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_3 зареєстрований в Гайворонському РЕВ за ОСОБА_4 , що також вбачається з облікової картки приватного АМТ НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки Територіального сервісного центру №1868 від 15 червня 2016 року, 15 серпня 2012 року в Гайворонському РЕВ ДАІ зареєстровано автомобіль «SKODA Octavia Tour», 2006 року випуску на ОСОБА_4 . Згідно довідки-рахунку вартість автомобіля складає 73240 грн.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_1 посилався на те, що автомобіль було продано за 20000 грн., як металобрухт, на підтвердження чого надав договір від 31 травня 2012 року.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що автомобіль було продано за 20000 грн., як металобрухт, оскільки в матеріалах справи наявна довідка рахунок №455859, згідно якої вартість автомобіля становить 73240 грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки за рішенням суду від 22 лютого 2012 року ОСОБА_1 автомобіль «Шкода Октавіа», д.н.з. НОМЕР_2 повинен був передати у власність ОСОБА_2 після відшкодування ним збитків, ОСОБА_2 відшкодував збитки, однак автомобіль ОСОБА_1 було продано в 2012 році ще до пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, а тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 73240 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновком №5162 «Експертного автотоварознавчого дослідження для визначення вартості матеріального збитку транспортного засобу», який покладений в основу рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, вартість залишків автомобіля «Шкода Октавіа» не визначалась, питання чи мають ці залишки певну цінність експертом не вирішувалось, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення з позивача 73240 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування доказів наданих ОСОБА_2 щодо продажу автомобіля за 73240 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції в основу рішення покладено лист №1868 від 15 червня 2016 року додатком до якого є довідка рахунок про вартість автомобіля, проте з вказаного листа вбачається, що ОСОБА_2 стало відомо про продаж автомобіля «Шкода Октавіа» у червні 2016 року, тобто на час подання ОСОБА_2 05 січня 2021 року зустрічного позову про стягнення грошових коштів сплив строк позовної давності, колегія суддів вважає безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач у суді першої інстанції не заявляв про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності для звернення до суду з зустрічним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що Святошинським районним судом міста Києва не витребувано акт технічного огляду автомобіля, який свідчить про те, що автомобіль реєструвався без механічних ушкоджень, тобто уже відремонтований і у довідці рахунку вартість автомобіля «Шкода Октавіа» зазначена уже у відремонтованому стані; що ним до підготовчого засідання заявлено клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_4 , проте зазначений свідок судом взагалі не викликався та не допитувався не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову, оскільки позивачем не надано доказів, що він звертався до Територіального сервісного центру щодо надання йому акту технічного огляду автомобіля та що йому було відмовлено у наданні вказаного доказу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, яке є обов`язковим до виконання, автомобіль «Шкода Октавіа», д.н.з. НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 після відшкодування збитків ОСОБА_2 повинен був передати останньому у власність, а відтак позивач ОСОБА_1 не мав права ні проводити ремонтні роботи вказаного автомобіля, ні відчужувати його іншій особі.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення позовних вимог позивача, та про залишення рішення суду в частині задоволення зустрічного позову без змін.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 961,67 грн. пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 інфляційні втрати у розмірі 11469 грн. 82 коп., 3% річних у розмірі 4783 грн. 51 коп., судові витрати у розмірі 961 грн. 67 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: