Справа № 385/153/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2022 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Ханас М.М.,

з участю секретаря судового засідання Хмельовської І.П.,

позивача ОСОБА_1

та її представника адвоката Медвідя В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Гайвороні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 11.02.2022 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відсторонення її від роботи та стягнути з відповідача в її користь невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.12.2021 року по день постановлення рішення суду. В заяві до суду від 24.03.2022 року позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача в її користь невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року включно в сумі 30 426,55 гривень.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача в її користь судові витрати у справі зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позову покликається на те, що вона працює фахівцем з кадрового адміністрування 1 категорії у виробничому структурному підрозділі «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця». Наприкінці листопада 2021 року роботодавець під особистий підпис ознайомив її про необхідність до 08.12.2021 року отримати щеплення від коронавірусу, затвердженою МОЗ України вакциною, з погрозою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 року в разі неотримання нею щеплення або ненадання інформації щодо наявності протипоказань. Наказом в.о. начальника виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» Мачкова Р.С. від 08.12.2021 року № ОД-06/308 про відсторонення від роботи її було відсторонено від виконання роботи на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати, починаючи з 09.12.2021 року. Даний наказ виданий на підставі положень ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказу МОЗ України «Про затвердження переліку професій та організацій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленнням» від 04.12.2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393. Вона заперечувала проти свого відсторонення від роботи з підстав, зазначених в оскаржуваному наказі. Вважає такий наказ безпідставним, винесеним із порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує її конституційне право на працю, а тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню з наступних підстав.

Статтею 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-ІІІ до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу. Щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за даною статтею закону не є обов`язковим. Крім того, згідно положень даного закону хвороба COVID-19 не відноситься до інфекційних. Крім того, даною статтею закону передбачено запровадження і інших обов`язкових щеплень, проте виключно у порядку, встановленому законом. При відстороненні її від роботи у зв`язку із відсутністю в неї щеплення проти COVID-19, роботодавцем не були дотримані вимоги ч.6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення. Крім того, протипоказання до вакцинації можуть встановлюватися сімейним або лікуючим лікарем та мають бути підтверджені відповідним висновком про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості, особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Тому, вважає, що встановлення факту наявності в особи медичних протипоказань проти щеплення або проти конкретної вакцини потребує певного часу. Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення від роботи на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи її ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Тому винесення відповідачем оскаржуваного наказу на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від респіраторної, а не інфекційної хвороби є порушенням вимог ч.ч.2 та 6 ст. 27 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.2 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Відсторонивши її від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, включене до розділу ІІ Конституції України та належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією. Зокрема, п.1 ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Таким чином, відсторонення позивача від роботи є втручанням у її право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому відповідно до положень п.1 ст. 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить Постанова КМ України і Наказ МОЗ України.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року включно в сумі 30 426,55 гривень, то таку обгрунтовує тим, що 28.02.2022 року наказом № ОД-06/225 в.о. начальника дирекції Мачкова Р. її було фактично допущено до роботи з 01.03.2022 року, з огляду на викладене, станом на 01.03.2022 року у відповідача існує прострочена заборгованість з виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 30 426,55 гривень, який визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. В обгрунтування своїх доводів зазначає, що позивач була ознайомлена під розписку з наказом від 08.12.2021 року про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до моменту усунення причин відсторонення, однак висловила категоричну невмотивовану відмову проводити вакцинацію. Позивачем не було надано медичного висновку про наявність протипоказів до вакцинації, що могло б стати підставою для її не відсторонення від роботи. Крім того, зазначає, що, як вбачається із позовної заяви, у позивача немає та в подальшому не було наміру проходити вакцинацію, оскільки вона вважає, що положення наказу МОЗ України від 04.10.2021 року є незаконними, суперечать Конституції України та нормам міжнародного права, що даний нормативний акт є сумнівним підзаконним актом. Також, порушуючи питання обов`язковості вакцинації для працівників, наведених у Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 Постанови КМ України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинено корона вірусом SARS-CoV-2». Вважає, що право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинації. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень грунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та є цілком необхідним у демократичному суспільстві, що повністю узгоджується з практикою ЄСПЛ.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші дії у справі.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.02.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

15.02.2022 року позивачем усунено зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16.02.2022 року відкрито провадження у справі та розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що дійсно 24.11.2021 року її було під розписку ознайомлено про необхідність до 08.12.2022 року отримати щеплення від коронавірусу, між тим, роботодавець не надав їй можливість пройти відповідний медичний огляд з метою отримання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, не забезпечивши відповідним направленням на такий огляд, не звільнив від функціональних обов`язків для проходження такого огляду. Між тим, ствердила, що після відсторонення від роботи вона такий медичний огляд не проходила з метою отримання відповідного висновку лікаря, з огляду на те, що роботодавець в подальшому таки не виконав свого обов`язку щодо направлення на проходження нею такого огляду.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені позивачем позовні вимоги та додатково пояснив, що відповідач 24.11.2021 року повідомив про необхідність пред`явлення документу, який підтверджує вакцинацію, позивача ОСОБА_2 , яка на цей час обіймала посаду інженера 1 категорії відділу управління персоналом та соціальної політики, між тим така відповідно до наказу від 25.11.2021 року з 26.11.2021 року була переведена фахівцем з кадрового адміністрування 1 категорії дільниці з будівництва ст. Гайворон Одеського регіону виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», тому вважає, що вона перебувала на іншій посаді, проте не була попереджена про необхідність пред`явлення документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позов до суду просив в задоволенні позову відмовити повністю та розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача, тому суд вважає за можливе проводити судовий розгляд у відсутності представника відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

Відповідно до Наказу № 283 від 31.07.2003 року ОСОБА_1 прийнята інспектором відділу кадрів Служби БМР і ЦС Одеської залізниці та згідно Наказу № 531ос від 03.07.2017 року звільнена у порядку переведення до виробничого підрозділу «Одеське територіальне управління філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» ПАТ «Укрзалізниця» інспектором з кадрів, що стверджується даними трудової книжки Серії НОМЕР_1 (а.с. 17-18).

Відповідно до наказу № 266/ос від 25.11.2021 року начальника дирекції ОСОБА_3 з 26.11.2021 року ОСОБА_1 працює фахівцем з кадрового адміністрування 1 категорії дільниці з будівництва ст. Гайворон Одеського регіону виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» (а.с. 16).

Як стверджує позивач у позовній заяві та встановлено в судовому засіданні 24.11.2021 року ОСОБА_1 було ознайомлено про необхідність не пізніше 08.12.2021 року пред`явлення безпосередньому керівнику документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я та роз`яснено, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіратної хвороби COVID-19 може бути підставою для відсторонення її від роботи з 09.12.2021 року, що підтверджується даними листа-ознайомлення з відповідним додатком до нього (а.с. 64).

Згідно витягу з наказу № ОД-06/308 від 08.12.2021 року в.о. начальника дирекції виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» Мачкова Р.С. про відсторонення від роботи та Додатку № 3 до даного наказу фахівця з кадрового адміністрування 1 категорії дільниці з будівництва ст. Гайворон Одеського регіону ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до моменту усунення причин відсторонення. На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) вирішено не здійснювати. У даному додатку до наказу ОСОБА_1 висловила своє заперечення, покликаючись на те, що наказ порушує її конституційні права (а.с. 13).

Згідно довідки про доходи, виданої 22.12.2021 року філією «БМЕС» виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» акціонерного товариства «Українська залізниця», заробітна плата ОСОБА_1 за період з червня 2021 року по листопад 2021 року становить 82 662, 32 грн., а за два останні місяці перед відстороненням від роботи (09.12.2021 року) (жовтень-листопад 2021 року) становить 23 234,83 грн. (а.с. 15).

Згідно наказу № ОД-06/225 від 28.02.2022 року в.о. начальника дирекції виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» Мачкова Р.С. зупинено дію наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за № 1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні. Допущено з 01.03.2022 року працівників, які з 09.12.2021 року були відсторонені від виконання обов`язків на час відсутності обов`язкового медичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 згідно додатків (а.с. 41).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

У преамбулі Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вказано, що цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року.

Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:

1. центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2. місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3. закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

4. підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.

5. установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6. підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Як встановлено судом, 24.11.2021 року ОСОБА_1 було ознайомлено про необхідність до 08.12.2021 року отримати щеплення від коронавірусу вакциною, затвердженою МОЗ України, з попередженням про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 року в разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, з наданням документу, який підтверджує вакцинацію однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я здоров`я (а.с. 64). З даним повідомленням позивач була ознайомлена, що підтверджується змістом позовної заяви, в якій позивач вказувала, що її було повідомлено про необхідність профілактичного щеплення COVID-19 наприкінці листопада 2021 року (а.с. 1-7), що також вона ствердила і в судовому засіданні.

Згідно витягу з наказу № ОД-06/308 від 08.12.2021 року в.о. начальника дирекції виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» Мачкова Р.С. про відсторонення від роботи та Додатку № 3 до даного наказу, прийнятого на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04.10.2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393, п. 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 року № 1236, фахівця з кадрового адміністрування 1 категорії дільниця з будівництва ст. Гайворон Одеського регіону ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до моменту усунення причин відсторонення. На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) вирішено не здійснювати (а.с. 13).

ОСОБА_1 працює на посаді фахівця з кадрового адміністрування 1 категорії виробничого структурного підрозділу «Одеське територіальне управління «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 16) та входить до кола працівників, визначених вищевказаними актами, які підлягають щепленню.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 покликалася на порушення відповідачем її конституційних прав, адже вакцинація від COVID-19 для працівників є добровільною, роботодавець немає права застосовувати будь-які заходи впливу до працівника, якщо останній не бажає її проходити.

В оскаржуваному позивачем наказі міститься покликання на законодавство України про захист населення від інфекційних хвороб, що визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

З аналізу вищенаведених нормативно-правових актів вбачається, що на роботодавця покладено саме контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень.

З аналізу встановлених обставин справи вбачається, що відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Як слідує зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, ОСОБА_1 24.11.2021 року було відомо про необхідність профілактичного щеплення, а відповідачу та суду не надано доказів наявності щеплення або наявності у неї абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

З наведеного вбачається, що починаючи з моменту повідомлення позивача про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 (24.11.2021 року) до моменту відсторонення від роботи (09.12.2021 року) у ОСОБА_1 було достатньо часу для проходження такого щеплення, проте остання ухилилася від нього, а також достатньо часу для проходження медичного огляду задля отримання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, у разі їх наявності.

Крім того, суд зауважує, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи так і не надала суду доказів щодо наявності у неї абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення. Крім того, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не зазначила, з яких причин нею не пройдено профілактичного щеплення та не подано відповідного документу. Доводи позивача в судовому засіданні про відсутність у неї достатньо часу для отримання такого щеплення чи проходження відповідного медичного огляду, з огляду на її зайнятість на робочому місці та не увільнення її роботодавцем від роботи, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що після відсторонення позивача від роботи, у неї було достатньо часу для проходження відповідного медичного огляду, що нею так і не було зроблено. Бездіяльність особи по проходженню обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 слід розцінювати як відмову від щеплення.

Що стосується доводів представника позивача про те, що позивача ОСОБА_1 , яка обіймала посаду інженера першої категорії відділу управління персоналом та соціальної політики, 24.11.2021 року було повідомлено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення, між тим наказом від 25.11.2021 року її було переведено на іншу посаду фахівця з кадрового адміністрування 1 категорії, проте після цього її ніхто не повідомив про необхідність отримання таких щеплень, то такі суд вважає неспроможними, з огляду на те, що позивач була переведена на посаду в межах одного і того ж підприємства, трудові відносини з нею не були припинені, з огляду на це дане повідомлення про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення не втратив будь-яку силу.

Отже, в даному випадку відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Щодо доводів позивача про порушення її конституційних прав, адже вакцинація від COVID-19 для працівників є добровільною, суд зазначає, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Слід визначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Щодо доводів позивача про порушення її конституційного права на працю, то у спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений.

Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки як позивача, а також інших працівників підприємства, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача.

Ураховуючи вищенаведене, на підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для скасування наказу № ОД-06/308 від 08 грудня 2021 року відсутні. З огляду на те, що у цій частині позовних вимог суд дійшов висновку про їх безпідставність, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 рік в сумі 30 426,55 грн.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Ураховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 травня 2022 року.

Суддя М. М. Ханас

Дата документу 17.05.2022