КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/4720/21
Провадження № 2/552/915/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.2022 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Шелестіной О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 60 000,00 доларів США. Час повернення позики даною розпискою не встановлено. Відповідачем взагалі не повертались будь-які кошти в рахунок погашення боргу. Позивач звертався до останнього з вимогою щодо повернення коштів, проте отримавши дану вимогу відповідачем кошти не повернуті. Просив стягнути заборгованість в сумі 1 621 200 грн. згідно офіційного курсу НБУ американського долару по відношенню до гривні та судові витрати.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2022 року скасовано заочне рішення суду від 16 грудня 2021 року, відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 27 квітня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи , суду надано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримують.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, причина неявки невідома. Відзив на позовну заяву відповідно до норм ст. 178 ЦПК України не надав.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку.

Судом установлено, що 19 грудня 2019 року між сторонами укладений договір позики, згідно якого відповідач ОСОБА_2 позичив 60 000 доларів США у позивача ОСОБА_1 , що підтверджується розпискою ОСОБА_2 .

Відповідач зобов`язався повернути кошти.

Строк повернення коштів у розписці не зазначено.

23 липня 2021 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення коштів, яку останній отримав 27 липня 2021 року, проте відповідь на претензію не направив, кошти не повернув.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог надано розписку ОСОБА_2 про одержання грошей в борг. Дана розписка в свою чергу містить відмітки, засвідчені підписом ОСОБА_2 про одержання від ОСОБА_1 грошових коштів, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 621 200 грн. ( відповідно до курсу НБУ визначеного позивачем ) підлягають задоволенню.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач посилався , що розписка надана позивачем не є допустимим та незаконним доказом. Ці обставини відповідач має довести суду під час розгляду справи.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ч.3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідач не скористався правом щодо надання суду доказів на підтвердження обставин викладених у заяві про перегляд заочного рішення в частині посилання на неналежність доказу, а саме розписки.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши дані обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується відшкодування понесених судових витрат позивачем, то суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп.

Відповідач є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням ( а.с. 84).

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно договору про надання правничої допомоги укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Репало Д.О., предметом договору є надання правничої допомоги клієнту з приводу представництва та захисту його інтересів в суді. Гонорар адвоката визначається виходячи з обсягу і вартості наданої правничої допомоги за цим договором та встановлюється за угодою сторін. Договір діє з моменту його підписання сторонами та до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань.

На виконання умов договору надано довідку про обсяг виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої допомоги від 04 листопада 2021 року. , відповідно якої адвокат вчинив наступні дії: юридичний аналіз спірної ситуації; надання консультацій та роз`яснень з питань права; вивчення судової практики Верховного суду у подібних справах та встановлення правових висновків, які можуть бути застосовані у даному спорі; підготовка та направлення вимоги про повернення позики; підготовка, направлення та подача до суду позовної заяви; представлення інтересів позивача на стадії судового розгляду справи.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи додано квитанція № 83 від 04.11.2021 року про отримання гонорару в сумі 27 000 грн.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні розміру зазначених витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача , суд враховує норми ч.3 ст. 141 КПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

За таких обставин, до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачча ОСОБА_1 підлягає по 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, ст. 4, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 19 грудня 2019 року в сумі 1 621 200 грн. ( один мільйон шістсот двадцять одна тисяча двісті гривень) , 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень) судових витрат, а всього 1 641 200 грн.( один мільйон шістсот сорок одна тисяча двісті гривень)

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Головуючий Ж.В.Кузіна