ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/174/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/30/20 Категорія: 307000000 Шимчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування своїх заявлених вимог позивач вказала, що є вдовою після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В кінці 90-х років ОСОБА_4 власноручно побудував свій будинок і подарував єдиному кровному внукові ОСОБА_2 , а у 2001 році заповів йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану у с. Тихий Хутір, з надією, що він догляне його до останнього дня життя.

ОСОБА_4 був особою похилого віку, інвалідом війни 1 групи, інвалідом 1 групи по втраті зору, потребував підтримки та стороннього догляду, однак взамін від внука отримав вигнання з будинку, зміну замків у дверях будинку, не допуск у домоволодіння, що стало причиною неприязних стосунків між ним та внуком, погіршення стану здоров?я ОСОБА_4 на фоні переживань та нервового стресу внаслідок ненадання внуком потрібної допомоги без будь-яких причин. Відповідач ухилявся від надання будь-якої матеріальної, моральної, фізичної допомоги діду, зовсім про нього не турбувався і навіть більше як за десять років не знайшов часу і бажання провести діда в останню путь, проте не забарився з прийняттям спадщини.

ОСОБА_2 з народження проживав у м. Київ зі своє сім`єю, а будинок у селі, який він отримав у дар, був зачинений та нежилий, періодично використовувався як дача, а в останній час проживає в селі у подарованому дідом будинку.

Позивач як дружина проживала разом з спадкодавцем та доглядала за ним: готувала йому їжу, прибирала за ним, підтримувала морально тощо. Також допомагали їй як матеріально так і фізично син та дочки, але ніяким чином не внук.

Враховуючи таке безвідповідальне відношення, чоловік позивача спадкодавець ОСОБА_4 вирішив свідомо, добровільно, розуміючи значення свої дій, залишити сину позивача ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,15 га, розташовану у с. Тихий Хутір, яка належала йому на праві власності, склавши 25.02.2011р. заповіт, при цьому скасувавши попередній заповіт, складений на ОСОБА_2 .

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 08.11.2017р. у справі №693/923/16-ц даний заповіт було визнано нікчемним.

Позивач постійно проживала разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважає себе такою, що прийняла спадщину, про відмову від неї не заявляла.

Так як ОСОБА_2 доглядом свого діда ОСОБА_4 , його утриманням та піклуванням не займався, тому відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має бути усунений від права на спадкування за законом після його смерті.

У свою чергу позивач повністю про ОСОБА_4 піклувалася, забезпечивши йому повноцінний догляд.

З огляду на вказані обставини позивач ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування спадщини за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на переконання суду ОСОБА_4 не потребував допомоги виключно від ОСОБА_2 , оскільки отримував її від інших родичів.
Крім того, жоден зі свідків, заслуханих у судовому засіданні, не зазначив, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані. Відсутній також і висновок СМЕ з цього питання.
Що стосується усунення від спадкування безпосередньо відповідача, то позивач взагалі не навів жодного доводу та не надав жодного доказу про те, що відповідач свідомо ухилявся від виконання обов?язку з догляду та надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_4 , який є його дідом. Першочергово обов?язок піклування про своїх батьків покладається саме на дітей, а не на онуків. Зазначені обставини вказують на те, що: 1) ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані; 3) ОСОБА_4 не потребував допомоги виключно від ОСОБА_2 , а хотів підтримувати з ним родинні стосунки.
Доводи ОСОБА_1 , що за життя спадкодавця вона постійно здійснював опіку та надавала ОСОБА_4 допомогу, суд вважав такими, що не є підставою для усунення відповідача від права спадкування за законом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають встановленим судом обставинам, що мають значення для справи, а тому просила його скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що посилання суду, що жоден із свідків не зазначив, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та відсутній висновок СМЕ з цього питання, спростовуються наявністю в справі медичних документів, які підтверджують 1 групу інвалідності та встановлення цих обставин при розгляді справ №693/1025/15-ц та 693/923/16-ц, а тому не потребують доказуванню.

Твердження суду, що ОСОБА_4 не потребував допомоги виключно від ОСОБА_2 , а хотів підтримувати з ним родинні стосунки, як підстава для відмови в задоволенні позову, не відповідає обставинам, встановленим судом. Крім того, свідки вказали, що спадкодавець чекав моральної підтримки саме від відповідача, так як він був його єдиним внуком. Ніхто інший не міг надати йому такої допомоги. І саме відсутність такої підтримки зі сторони відповідача, негативно впливала на стан здоров`я спадкодавця і тільки відсутність моральної допомоги від внука стала єдиною підставою для зміни заповіту на користь чужої для спадкодавця людини.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено факт перебування спадкодавця в безпорадному стані, факт ухилення спадкодавця від обов`язку забезпечення підтримки та допомоги спадкоємцю шляхом створення неприязних відносин та заборон на спілкування з ним, факт можливості надання допомоги спадкоємцем спадкодавцю та факт умисного уникнення будь-яких контактів з спадкодавцем, вважає, що ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 19 березня 2019 року Жашківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 17 лютого 2014 року перебували в шлюбі (а.с.12).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 грудня 2014 року виконавчим комітетом Тихохутірської сільської ради Жашківського району Черкаської області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).
З довідки №33 від 17.03.2008р., виданої Жашківсько-Маньківським об?єднаним районним військовим комісаріатом Черкаської області, вбачається, що ОСОБА_4 , 1922р.н., приймав участь у складі діючої армії з І-1944р. по V-1945р. (а.с.15).
Згідно копії довідки МСЕК серії ЧК №2002458 від 12.26.2008р ОСОБА_4 мав першу групу інвалідності по зору безтерміново (а.с.16).
З довідки від 15.12.2014р. вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживала з ОСОБА_4 до дня його смерті та вела спільне господарство (а.с.17).
З відповіді Тихохутірської сільської ради Жашківського району Черкаської області на адвокатський запит №923 від 28.12.2019р. вбачається, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 92 роки, фактично проживав в АДРЕСА_1 , у будинку своєї дружини ОСОБА_1 , був інвалідом першої групи по зору, учасником та інвалідом війни. У зв?язку з хворобою та похилим віком він потребував сторонньої допомоги, яку надавала йому дружина та її діти. Свій будинок ОСОБА_4 подарував своєму внукові ОСОБА_2 , в якому він проживає з 2010 року. Родинних стосунків внук з дідом не підтримував та не доглядав його (а.с.66).
З метою об?єктивного та повного з?ясування обставин справи у ході судового розгляду ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 27.04.2021р. у приватного нотаріуса Шелудько В.П. було витребувано спадкову справу №56/2015р., заведену після смерті ОСОБА_4 .
З матеріалів спадкової справи №56/2014 установлено, що 06.04.2015р. ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , а 19.05.2015р. до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_3 (а.с.191,199).
30.05.2016р. ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1509га, розташованої у адмінмежах Тихохутірської сільської ради (за межами населеного пункту), та зареєстровано у реєстрі за №1415 (а.с.215, 216).
З витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №63806884 від 04.03.2021р. вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане на ім?я ОСОБА_3 та зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за №1415 визнано недійсним (а.с.223) на підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 20.10.2020р. (а.с.225-227).
28.05.2021р. ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка складається з земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1509га, розташованої у адмінмежах Тихохутірської сільської ради (за межами населеного пункту) (а.с.236).
У ході судового розгляду судом першої інстанції були допитані свідки, зокрема ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які показали, що відповідач, який є внуком померлого ОСОБА_4 , діда не доглядав, хоча той і подарував йому будинок, та його життям не цікавився, хоча той перебував у безпорадному стані, оскільки мав проблеми із зором.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (статті 1262 ЦК України).

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких с д встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи позивач не довела, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , звертався саме до відповідача з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого останній ухилявся.

Таким чином, ОСОБА_2 не вчинив умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу його діду - спадкодавцю ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції, надавши належну оцінки доводам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, що є її процесуальним обов`язком, тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідача від права на спадкування після смерті його діда - ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 209/4512/14-ц є безпідставними, оскільки висновки, викладені в судовому рішенні суду першої інстанції не суперечать зазначеним висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.

Судді: