КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/16207/19

номер провадження: 22-ц/824/2158/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року у складі судді Диби О.В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 23 грудня 2020 року, просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 03 листопада 2010 року у розмірі 90 104 грн 98 коп., яка складається зі заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., заборгованості за відсоткам, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України у розмірі 23 332 грн 64 коп.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву від 03 листопада 2010 року, на підставі якої отримав кредит у розмірі 5 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 14 грудня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 90 104 грн 98 коп., яка складається зі заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., в тому числі, заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., заборгованості за відсоткам, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України у розмірі 23 332 грн 64 коп. З наведених підстав АТ КБ «ПриватБанк» просило його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 рокупозов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 листопада 2010 року у розмірі 66 772 грн 34 коп., що складається із тіла кредиту у вказаному розмірі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 921 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп. та в частині стягнення судового збору у розмірі 1 921 грн 00 коп., відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити в цих частинах та стягнути з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 859 грн 06 коп. та судовий збір у розмірі 316 грн 77 коп., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції залишив поза увагою заперечення відповідача щодо суми заявлених вимог та не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи розрахунках позовних вимог та випискам про рух коштів по карткових рахунках. Вказує, що позивач в своїх поясненнях підтвердив правильність його доводів, що сума боргу за тілом кредиту включає, в тому числі, нараховані проценти за користування кредитом, які автоматично вносились банком до суми основного боргу (вид операції: списання відсотків за використання кредитного ліміту) протягом усього періоду з дня підписання ним анкети-заяви. Однак суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та, визнавши неналежними доказами Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг, одночасно визнав заявлену позивачем суму боргу за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., яка розрахована на підставі цих документів. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував його письмові заперечення про віднесення до тіла кредиту нараховані банком суми комісії та штрафних санкцій, що підтверджується наданою відповідачем випискою по картковому рахунку, сформованого за період з 01 листопада 2010 року по 01 березня 2020 року, а також наданими позивачем виписками по картковому рахунку відповідача.

Також вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою наданий ним контррозрахунок заборгованості, який складений на підставі виписки банку по картковому рахунку за період з 01 листопада 2010 року по 01 березня 2020 року, згідно з яким його сума заборгованості за тілом кредиту становить 14 859 грн 06 коп. Вказана сума боргу вирахувана шляхом віднімання від заявленої банком суми тіла кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп. суми комісії у розмірі 7 712 грн 29 коп., процентів за користування кредитом у розмірі 22 796 грн 86 коп., штрафу у розмірі 100 грн 00 коп. та коштів у розмірі 21 000 грн 00 коп., які були зняті 04 лютого 2018 року невстановленими особами з викраденої банківської картки відповідача.

Крім того, вказує, що оскаржуваним рішення суду позовні вимоги банку були задоволені частково, однак суд першої інстанції присудив до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1921 грн 00 коп., чим порушив принцип пропорційності покладення судового збору.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Гордієнко В.А. подала письмові пояснення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , в яких просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 90 104 грн 98 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсоткам, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України у розмірі 23 332 грн 64 коп., не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у письмових поясненнях на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту не відповідає.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачем видано відповідачу кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.14, т.1), копією паспорта відповідача (а.с.33, т.1), розрахунком заборгованості (а.с.6-13, т.1; а.с.220-228, т.2), виписками про рух коштів по картковому рахунку відповідача (а.с.78-123, т.1; а.с.16-75, т.2; а.с.50-250, т.3; а.с.1-30, т.4), довідкою банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.154, т.1), довідкою банку про надання відповідачу кредитних карток (а.с.155, т.1), листом банку від 20 серпня 2020 року про отримання відповідачем згідно кредитного договору від 03 листопада 2010 року кредитних карток (а.с.78, т.2).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що відповідач використовував надані банком кредитні кошти, однак він належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту, внаслідок чого станом на 14 грудня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 90 104 грн 98 коп., яка складається: із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., в тому числі, заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., заборгованості за відсоткам, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України у розмірі 23 332 грн 64 коп. На підтвердження заборгованості відповідача за кредитним договором від 03 листопада 2010 року у вказаному розмірі банком надано розрахунок заборгованості (а.с.220-228, т.2).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог банку, надав власний розрахунок заборгованості, який складений ним з використанням даних виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку за період з 01 січня 2010 року по 11 вересня 2020 року. Згідно вказаного розрахунку відповідача розмір заборгованості за тілом кредиту становить 14 859 грн 06 коп.(а.с.46-49, т.3).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з такого.

Вирішуючи спір в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, погодившись із судовими рішеннями про стягнення із боржника непогашеного тіла кредиту, зазначила, що хоча укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить розміру і строку повернення кредиту, однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, і необхідність їх захисту через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Проте суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розмір боргу за тілом кредиту визначається як різниця між розміром фактично отриманих відповідачем грошових коштів та розміром повернутих ним коштів.

Не з`ясування судом наведених обставин призвело до невірного визначення розміру боргу за тілом кредиту та, як наслідок, до неправильного вирішення спору в цій частині.

З наданого банком розрахунку заборгованості, який складений за період з 22 липня 2014 року по 14 грудня 2020 року, вбачається, що згідно графи «витрати клієнтом кредитних коштів» відповідачем фактично було отримано та використано кредитних коштів на загальну суму 251 208 грн 77 коп. та за цей же період відповідно до графи «сума погашення за наданим кредитом» відповідачем внесено кошти на погашення заборгованості у розмірі 299 639 грн 88 коп.(а.с.220-228, т.2).

Відповідно до виписок банку про рух коштів по картковому рахунку відповідача, позивач списував з рахунку відповідача відсотки за використання кредитного ліміту за ставками: 2,3 % на місяць за кредитними операціями до 01 вересня 2014 року; 2,7% - за операціями з 01 вересня 2014 року; 3,5% - за операціями з 01 квітня 2015 року, та пеню, тобто кошти, внесені відповідачем на погашення кредиту, які позивач в першу чергу зараховував на погашення процентів та неустойки, а в останню чергу - на погашення основної суми боргу.

Отже, враховуючи, що різниця між погашеними відповідачем коштами та тілом кредиту становить 48 431 грн 81 коп. (299 639 грн 88 коп. - 251 208 грн 77 коп.), яка переплачена відповідачем, і позивач помилково зараховував частину внесених відповідачем коштів на погашення відсотків за користування кредитом та пені, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що розмір процентів та пені не обумовлений договором і не може бути застосований, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем за тілом кредиту.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України наведеного вище належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп.

З наведених підстав доводи апеляційної скарги про те, що згідно розрахунку відповідача сума заборгованості за тілом кредиту становить 14 859 грн 06 коп., яка вирахувана шляхом віднімання від заявленої банком суми тіла кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп.суми комісії у розмірі 7 712 грн 29 коп., процентів за користування кредитом у розмірі 22 796 грн 86 коп., штрафу у розмірі 100 грн 00 коп. та коштів у розмірі 21 000 грн 00 коп., які були зняті 04 квітня 2018 року невстановленими особами з викраденої банківської картки відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такий розрахунок є невірним, так як розмір боргу за тілом кредиту визначається як різниця між розміром фактично отриманих відповідачем грошових коштів та розміром повернутих ним коштів.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що не підлягають врахуванню до розміру заборгованості грошові кошти у сумі 21 000 грн 00 коп., які були зняті 04 лютого 2018 року невстановленими особами з викраденої банківської картки відповідача, як необґрунтовані, з таких підстав.

За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 14.12 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 ст.14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідно до Постанови Національного банку № 705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Тобто, наведеними вище нормами встановлено обов`язок негайного повідомлення банку про втрату чи викрадення платіжної картки.

З матеріалів справи вбачається, що представник банку Меркулова В.В. подала до суду першої інстанції письмові пояснення, в яких зазначила, що у зв`язку з відсутністю доказів звернення відповідача до банку із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень відповідача про втрату картки, заперечення відповідача є необґрунтованими.

До моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Отже, враховуючи, що матеріали справи не містять даних про те, що відповідач негайно повідомив банк про викрадення у нього платіжної картки 03 лютого 2018 року і таких доказів відповідач суду не надав, то колегія суддів вважає, що банк не несе відповідальність за збитки від операцій.

Сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності обвинувального вироку, яким було встановлено заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 шахрайським способом, не доводить вчинення кримінального правопорушення. Зважаючи також на встановлений судами факт коректного здійснення операції із зняття коштів, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, не мається підстав для звільнення відповідача від обов`язку погасити наданий кредит.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі №462/5573/16-ц (провадження №61-37854св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції представник відповідача - адвокат Грибова І.В. подала клопотання про застосування строку позовної давності, зокрема, в частині позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту (а.с.240, т.1).

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення, суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні вимог слід відмовити по суті.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., та враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право, то клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 772 грн 34 коп., не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині з наведених вище підстав.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року відповідача ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

При цьому належний до сплати ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги становив 2 881 грн 50 коп.

За змістом ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , якого звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, то належний до сплати розмір судового збору підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави у сумі 2 881 грн 50 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту та в частині стягнення судового збору - скасувати.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2 881 грн 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: