ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3001/22 Справа № 212/9270/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 16 червня 1978 року по 16 жовтня 1978 року, з 23 березня 1981 року по 31 грудня 1987 року, з 01 січня 1988 року по 02 січня 1989 року, з 09 січня 1989 року по 14 серпня 2012 року працював у ВО «Кривбасруда» на шахтах «Северная», «Южная», «Валявко» РУ ім. Ілліча, шахті «Южная», РУ ім. Дзержинського, шахті «Родіна» РУ ім. К. Лібкнехта (нині ПАТ « Кривбасзалізрудком») по різним професіям: підземним машиністом електровоза, підземним бурильником, підземним прохідником, машиністом бурової установки, слюсарем ремонтником, завідуючим базою відпочинку. Зазначив, що працюючи в шкідливих умовах отримав професійні захворювання - радикулопатія попереково-крижова і шийна на фоні полісементарної дископатії нестабільності сегменту 1.4-1.5 з антілістезом 1,5 см., вираженим порушенням біомеханіки хребта, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ПФС 2 ст. деформуючого артрозу колінних і ліктьових суглобів ПФ 1 ст., стійким больовим синдромом. Згідно повідомлення про хронічне професійне захворювання, виробничий фактор, що викликав захворювання, є перенавантаження. Висновком ВТЕК від 18 січня 1994 року йому первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності. В подальшому після неодноразових переоглядів висновком МСЕК від 25 січня 2005 року йому встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Вказав, що він постійно відчуває стійкий біль в попереково-крижовому і шийному відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, оніміння в правій нозі, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач відчуває себе непотрібною для суспільства, рідних та близьких людиною. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 250 000 гривень. без утримання податку та обов`язкових платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень 00 копійок без урахування утримання податку з доходів фізичних осібта інших обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень /а.с. 54-58/.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, АТ " Криворізький залізорудний комбінат" звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на судову практику щодо зменшення розміру судами стягуваної з відповідача моральної шкоди з 160 000 грн. до 80 000 грн. та 50 000 грн. з утриманням податків та зборів, обґрунтовуючи це тим, що згідно висновку МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності позивачем у відсотках від 25 січня 2005 року встановлено 40% втрати працездатності, а тому визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є значно завищеним.

Позивач не скористався своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині розміру моральної шкоди та зазначити обов`язкове урахування податків та обов`язкових платежів, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 16 червня 1978 року по 16 жовтня 1978 року, з 23 березня 1981 року по 31 грудня 1987 року, з 01 січня 1988 року по 02 січня 1989 року, з 09 січня 1989 року по 14 серпня 2012 року працював у ВО «Кривбасруда» на шахтах «Северная», «Южная», «Валявко» РУ ім. Ілліча, шахті «Южная», РУ ім. Дзержинського, шахті «Родіна» РУ ім. К. Лібкнехта (нині АТ « Кривбасзалізрудком») по різним професіям: підземним машиністом електровоза, підземним бурильником, підземним прохідником, машиністом бурової установки, слюсарем ремонтником, завідуючим базою відпочинку. 14 серпня 2012 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .

Відповідно до копії повідомлення про хронічне професійне захворювання № 670 від 15 липня 1993 року, вбачається, що позивач, працюючи на підприємстві шахта Родіна ВО «Кривбасруда», на посадах машиніста електровоза, бурильника, прохідника, загальний шкідливий стаж 34 роки, отримав професійне захворювання - радикулопатія попереково-крижова і шийна на фоні полісементарної дископатії нестабільності сегменту 1.4-1.5 з антілістезом 1,5 см., вираженим порушенням біомеханіки хребта, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ПФС 2 ст. деформуючого артрозу колінних і ліктьових суглобів ПФ 1 ст., стійким больовим синдромом.

Згідно копії виписки з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги від 18 січня 1994 року ОСОБА_1 первинно встановлена ступінь втрати професійної працездатності 50%, встановлено третю групу інвалідності.

В подальшому ОСОБА_1 неодноразово проходив переогляди в ВТЕК 09 лютого 1998 року, 03 лютого 1999 року, 01 лютого 2000 року, 30 січня 2001 року, 28 січня 2003 року, і відповідно до довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 25 січня 2005 року йому було встановлено повторно 40% втрати професійної працездатності безстроково з 01 лютого 2005 року, встановлена третя групи інвалідності.

Також колегія суддів погоджується із вірно визначеним харакетром спірних правовідносин та нормами права, якими ці відносини регулюються, а саме, що між сторонами склалися трудові правовідносини, а оскільки втрату працездатності встановлено у 1994 році у зв`язку із профзахворюванням під час виконання ним трудових обов`язків, то наявні підстави, передбачених ст. 440-1 УРСР, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Так, статтею 46 Конституції України передбачено, що право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно за ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

На час виникнення спірних правовідносин (18.01.1994 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Як роз`яснено упостанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів»чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, судом першої інстанції вірно з`ясовано характер правовідносин сторін і встановлено, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно абзацу 9 пункту 5 Рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до вказаного закону. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпПУ їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України.

Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок виробничої травми, спричиненої негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом першої інстанції надано правову оцінку доводам представника відповідача щодо факту відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди, який суд вважає безпідставними, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а саме: неоноразове проходження позивачем переоглядів, що встановлено висновками ВТЕК 09 лютого 1998 року, 03 лютого 1999 року, 01 лютого 2000 року, 30 січня 2001 року, 28 січня 2003 року, а остаточний висновок від 01 лютого 2005 року затвердив втрату позивачем у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві професійної працездатності - в розмірі 40% безстроково та встановлена третя група інвалідності безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль, в чому полягає заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди.

Таким чином, встановивши, що наслідки професійного захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини АТ "Криворізький залізорудний комбінат", яким було допущено порушення умов трудового процесу та праці, що підтверджено висновками МСЕК щодо втрати позивачем працездатності, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 211/2524/16-ц).

Розв`язуючи питання щодо розміру моральної шкоди, які суд першої інстанції стягнув на користь позивача з відповідача, суд виходив з того, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Оскільки закон покладає обов`язок створення безпечних і нешкідливих умов праці, власник або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок фізичного чи психічного впливу небезпечних умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про охорону праці» роботодавець повинен організувати розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об`єднанням профспілок.

Згідно статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Судом першої інстанції встановлено винні дії відповідача у заподіянні шкоди позивачеві, а також враховано тяжкість зміни його життєвих зв`язків, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з перенесенням позивачем фізичного болю, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку зі ушкодженням здоров`я, інших обставин справи.

Виходячи з норм частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини 1 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами 1 та 5 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, в даному випадку відповідач несе прямий обов`язок по виплаті позивачу відшкодування з приводу спричинення моральної шкоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Як вбачається з матеріалів справи, жодного акту огляду у ЛТЕК в період з 1996 року по 2005 рік щодо встановлення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 підприємством відповідача не оскаржувалося.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо встановлення медичними документами 40% втрати позивачем працездатності, що є підставою для зменшення розміру моральної шкоди з 160 000 грн. до 80 000 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню позивачеві моральної шкоди, однак завищив розмір моральної шкоди, який не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок відповідача, тому колегія суддів приходить до висновку про зменшення розміру моральної шкоди на користь позивача. Інші доводи відповідача в апеляційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини даної справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, оскільки висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Також відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції помилково визначено про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди без утриманням податків та зборів.

Колегія суддів вважає, що такі доводи заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

Таким чином, до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом №466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи вказане, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди, розмір якої визначений саме судом, здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що розмір моральної шкоди необхідно стягнути без урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів, оскільки визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди у 160 000 грн., як і визначений колегією суддів розмір моральної шкоди у 80 000 грн., перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом на 01 січня звітного (податкового) року, тобто на 01 січня 2021 року, який визначений у 6 000 грн., а тому підлягає оподаткуванню.

За вимогами ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині розміру моральної шкоди, яку стягнуто з відповідача на користь позивача в сумі 160 000 грн., та зменшенню її до 80 000 грн. з урахуванням утримання з нього податку та інших обов`язкових платежів..

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2021 року в частині стягнення моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 80 000 грн. з урахуванням податку та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров