Постанова
Іменем України

10 травня 2022 року
м. Київ

справа № 369/3013/20
провадження № 61-15671св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко Світлана Іванівна, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т.Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» (далі ТОВ «ДТЕК Енерго») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення компенсації втрати частини доходів.

Позовну заяву мотивовано тим, що постановою Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року його було поновлено на роботі на посаді начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки ТОВ «ДТЕК Енерго» та зобов`язано виплатити йому середній заробіток за період з 01 грудня 2017 року до 06 серпня 2018 року.
Не погоджуючись з цим рішенням суду, ТОВ «ДТЕК Енерго» оскаржило його до Верховного Суду, і виконання цього рішення було зупинено.
У жовтні 2018 року справу було розглянуто Верховним Судом, постанову Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року залишено без змін, і ТОВ «ДТЕК Енерго» повинно було її виконати.
Однак ТОВ «ДТЕК Енерго» у добровільному порядку не виконувало постанову суду апеляційної інстанції, тому він був змушений звернутися до виконавчої служби.
Лише у грудні 2018 року було скасовано запис про звільнення, поновлено його на посаді, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2017 року до 06 серпня 2018 року.
Отже, ТОВ «ДТЕК Енерго» зобов`язано сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за весь час до фактичного виконання рішення суду, тобто з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року в розмірі 402 193,05 грн.
ОСОБА_1 вважав, що ТОВ «ДТЕК Енерго» також повинно компенсувати йому втрату частини доходів у розмірі 22 503,24 грн на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». У добровільному порядку ТОВ «ДТЕК Енерго» таких виплат не здійснило.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «ДТЕК Енерго» на його користь середню заробітну плату за період з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року в розмірі 402 193,05 грн та компенсацію втрати частини доходів у розмірі 22 503,24 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що рішення про поновлення позивача на посаді ухвалено апеляційним судом 06 серпня 2018 року, залишено без змін постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року. Фактично позивача поновлено на роботі 26 грудня 2018 року та проведено виплати за судовими рішеннями. Усупереч вимогам частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення відповідач не здійснив негайне виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року.
Однак ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі лише 04 березня 2020 року, будь-яких доводів та доказів щодо пропуску з поважних причин строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, до суду не надав.
Середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Судом апеляційної інстанції було застосовано правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 478/751/17 (провадження № 61-33522св18).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко С. І., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 (провадження № 61-8881св18).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано не застосували вимоги частини другої статті 233 КЗпП України до спірних правовідносин, якими передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Також суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин вимоги статей 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ДТЕК Енерго», від імені якого діє адвокат Кулініч О. О., зазначило, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко С. І., не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко С. І., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року залишено без руху для усунення недоліків.

У листопаді 2020 року заявником у встановлений судом строк зазначені недоліки касаційної скарги усунуто.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 грудня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В., судді, які входять до складу колегії: Воробйова І. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко С. І., строк на касаційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко С. І., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року і витребувано із Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/3013/20.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

1. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко С. І., підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Наказом генерального директора ТОВ «ДТЕК Енерго» від 02 грудня 2013 року № 283-к ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу з безпеки вугледобування департаменту з безпеки виробничих підприємств дирекції з безпеки в ТОВ «ДТЕК Енерго» на підставі трудового договору.

18 березня 2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки в ТОВ «ДТЕК Енерго» на підставі наказу ТОВ «ДТЕК Енерго» № 52-к.

15 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу, строком на 5 років.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2017 року № 256 ОСОБА_1 визнано таким, що прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 15 листопада 2017 року № 71-РС на посаду сержанта-інструктора навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 Високомобільних десантних військ Збройних Сил України та укладено контракт строком на 5 років, зараховано до списків на всі види забезпечення.

Листом військового комісара Києво-Святошинського районного військового комісаріату від 22 листопада 2017 року № 2396 генерального директора ТОВ «ДТЕК Енерго» повідомлено про укладення 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 контракту зі Збройними Силами України та проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 (м. Житомир). Висловлено прохання забезпечити виконання Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2017 року № 256 ТОВ «ДТЕК Енерго» отримало 01 грудня 2017 року.

Наказом генерального директора ТОВ «ДТЕК Енерго» ОСОБА_3 від 01 грудня 2017 року № 354-к ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з призовом або вступом працівника на військову службу на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України та проведено кінцевий розрахунок.
Компенсація за невикористані дні відпустки складає 2 дні, з яких щорічна основна відпустка 2 дні за період роботи з 02 грудня 2016 року до 01 грудня 2017 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2018 року у справі № 369/14205/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ДТЕК Енерго» про визнання дій протиправними, визнання дій незаконними, визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на посаді, зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язання скасувати запис в трудовій книжці відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано дії генерального директора ТОВ «ДТЕК Енерго» ОСОБА_3 щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 протиправними, звільнення незаконним, а наказ від 01 грудня 2017 року № 354-к про звільнення його з посади начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки ТОВ «ДТЕК Енерго» недійсним.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки ТОВ «ДТЕК Енерго».
Зобов`язано ТОВ «ДТЕК Енерго» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 грудня 2017 року до 06 серпня 2018 року.
Зобов`язано ТОВ «ДТЕК Енерго» скасувати запис від 01 грудня 2017 року № 29 про звільнення в трудовій книжці ОСОБА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

26 грудня 2018 року ТОВ «ДТЕК Енерго» виконало постанову Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1Конституції України).

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, не спростовано матеріалами справи і позивачем те, що постановою Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки ТОВ «ДТЕК Енерго» та зобов`язано ТОВ «ДТЕК Енерго» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 грудня 2017 року до 06 серпня 2018 року. З 07 серпня 2018 року вказане судове рішення підлягало негайному виконанню.

Виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року було зупинено на підставі ухвали Верховного Суду від 17 серпня 2018 року. Виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року було поновлено постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року.

ТОВ «ДТЕК Енерго» виконано постанову Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року лише 26 грудня 2018 року, що і стало підставою для звернення позивача з позовом у цій справі.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, неправильно застосували статтю 233 КЗпП України, що призвело до неправильного висновку про порушення ОСОБА_1 визначеного законом строку звернення до суду з позовом у цій справі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Оскільки заборгованість з виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу виникла за період часу з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року, то з урахуванням інформації про заробітну плату ОСОБА_1 , яка передувала даті звільнення, тобто станом на 01 грудня 2017 року вона становила: за жовтень 2017 року 83 322,54 грн за 21 робочий день, за листопад 2017 року 81 385,09 грн за 22 робочі дні. Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 3 830,41 грн.

З розрахунку робочих днів та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 заборгованість складає: за серпень 2018 року 21 робочий день 80 438,61 грн; вересень 2018 року 20 робочих днів 76 608,20 грн; жовтень 2018 року 22 робочих дні 84 269,02 грн; листопад 2018 року 22 робочих дні 84 269,02 грн; грудень 2018 року 20 робочих днів 76 608,20 грн, всього на загальну суму 402 193,05 грн.

Отже, враховуючи те, що постанова Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року була фактично виконана 26 грудня 2018 року, з ТОВ «ДТЕК Енерго» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середня заробітна плата за період з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року в розмірі 402 193,05 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих ці за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Отже, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають виключно суми, які були нараховані, проте своєчасно не виплачені.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 500/5724/16-ц (провадження № 61-23999св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 201/913/16-ц (провадження № 61-32691св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 295/16796/15-ц (провадження № 61-40315св18), від 23 жовтня 2021 року у справі № 363/554/18 (провадження № 61-12009св20).

Оскільки ОСОБА_1 не було вчасно виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року і він є складовою заробітної плати, то наявні підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», тому з ТОВ «ДТЕК Енерго» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів за період з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року в розмірі 22 503,24 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, тому оскаржувані рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Відповідно до частини першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову з мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нищенко Світлана Іванівна, задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення компенсації втрати частини доходів задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 06 серпня 2018 року до 26 грудня 2018 року в розмірі 402 193 (чотириста дві тисячі сто дев`яносто три) гривні 05 (п`ять) копійок та компенсацію втрати частини доходів у розмірі 22 503 (двадцять дві тисячі п`ятсот три) гривні 24 (двадцять чотири) копійки.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк