ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/974/16-ц Номер провадження 22-ц/814/892/22Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В.І. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного товариства «Альфа-Банк» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про поновлення законних прав та інтересів споживача банківських послуг та визнання недійсним договору про іпотечний кредит

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 28 грудня 2021 року, прийнятого під головуванням судді Хіневича В.І., в м.Кременчуці зі складанням повного тексту 30.12.2021 року,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ПАТ «Альфа Банк» звернулося до районного суду з даним позовом.

Зазначало, що 27.12.2006 року між ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №238-06/КР, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 60 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 26 грудня 2016 року з цільовим використанням кредиту на добудову та облаштування об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1. а.с. 25-27 ).

Кредит забезпечено іпотечним договором № 179-06/3 від 27.12.2006 року, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) передали банку в іпотеку належне їм майно, а саме: об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок, в якому їм належить відповідно 2/5 та 3/5 частки та земельну ділянку( в якій їм належить по Ѕ частці) площею 537 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

17.12.2012 року між ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі укладеному з ОСОБА_1 .

Вказували, що ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, в результаті чого станом на 31.12.2015 року утворилася заборгованість: за кредитом 15 198,48 доларів США, за відсотками 1 670,26 доларів США, по комісії 330 доларів США.

Банк просив в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 238-06/КР від 27.12.2006 року, яка станом на 31.05.2015 року становить 17 198,74 доларів США, звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме на: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарські будівлі і споруди (присадибна ділянка) загальною площею 537кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним договір про іпотечний кредит №238-06/КР від 27.12.2006 року, укладений між ним та ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Зазначав, що даний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, що поставило споживача та банк в нерівні умови. Вказує що з боку Банку не було проведено переддоговірну роботу з позичальником, порушено процедуру надання грошових кредитних коштів, не доведено до відома всі умови укладання кредитного договору відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до введення позичальника в оману.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 28 грудня 2021 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного товариства «Альфа-Банк» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про поновлення законних прав та інтересів споживача банківських послуг та визнання недійсним договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року задоволено.

Визнано недійсним договір про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року укладений між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник якого Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн., а також витрати на проведення судової економічної експертизи в сумі 25 0006, 32 грн.

Рішення оскаржило АТ «Альфа Банк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Зазначає, що при укладанні договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року були дотриманні всі вимоги чинного законодавства, договір відповідав вільному волевиявленню обох сторін.

Апеляційний розгляд справи колегія суддів вважає за можливе провести у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутність відповідачів, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.12.2006 року між ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №238-06/КР, яким ОСОБА_1 надано кредит у сумі 60 000 доларів США з цільовим використанням кредиту на добудову та облаштування об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зі строком повернення не пізніше 26 грудня 2016 року (т.1. а.с. 25-27 ).

Договором №41-12КН від 20.03.2012 року та договором №122-11/ДЗ/КР від 29.03.2011 року внесено зміни та доповнення до договору про іпотечний кредит №238-06 КР від 27.12.2006 року (т.1 а.с. 28-29).

На забезпечення умов виконання договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27.12.2006 року, укладено іпотечний договір №179-06/03 від 27.12.2006 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , відповідно до якого останні передали Банку в іпотеку майно, а саме: об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 537 кв.м. та що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям на праві власності (т.1 а.с. 45-48).

17.12.2012 року між ПАТ «Альфа Банк» та ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами укладеними між ПАТ« Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами (т.1, а.с. 20-23).

За розрахунками банку станом на 31.12.2015 року заборгованість позичальника становить на загальну суму 17 198,48 доларів США, з яких 15 198,48 доларів США по тілу кредиту, 1 670,26 доларів США по відсотках, 330 доларів США по комісії, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на земельну ділянку, належну іпотекодавцям- майновим поручителям.

Районний суд, відмовляючи у позовних вимогах за первісним позовом, своє рішення мотивував тим що, Банком не дотримано строків наданих боржникам для повернення коштів відповідно до вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому позовні вимоги Банку заявлені передчасно.

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд дійшов до висновку, що укладений ОСОБА_1 договір про іпотечний кредит №238-06/КР від 27.12.2006 року укладеним під впливом омани з боку Банку, що у відповідності до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» розцінюється як елемент нечесної підприємницької діяльності.

Однак, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком.

Частина 1,3 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положення ч.1 ст. 627 ЦК встановлюють свободу договору з посиланням на ст.6 даного кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто свобода договору означає право громадян та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Також принцип свободи полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

При укладенні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами.

Перед укладанням договору про іпотечний кредит ОСОБА_1 17.11.2006 року подав банку заяву-анкету позичальника на отримання кредиту в сумі 60000доларів США (т.3,а.с.59-60), що свідчить про його свідомий вибір банківської установи та згоду з умовами надання кредиту.

Більш того, ОСОБА_1 до 2014 року у валюті зобов`язання вносив кошти по договору та своєї згоди на укладення договору не відкликав.

Отже, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договрів недійсними, а позивач не довів введення його в оману під час укладання договору, оскільки перед їх підписанням він мав можливість ознайомитися з текстами та умовами договору та власноручно їх підписав.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі №305/1683/15-ц (провадження № 61-6753св18), Верховним Судом в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №295/4305/16-ц (провадження №61-21332св18), Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №752/4740/16-ц (провадження №43226св18).

Враховуючи текстове наповнення укладеного між сторонами кредитного договору та додатків до кредитного договору, він відповідає вимогам ст.203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також містить всі необхідні умови кредитування, в тому числі і визначені законодавством про захист прав споживачів.

Отже сторони при укладання договору дійсно дійшли згоди щодо усіх його істотних умов.

Підписанням кредитного договору позичальник засвідчив, що він до укладення правочину ознайомився з усіма умовами, на яких ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» здійснює кредитування фізичних осіб та свідомо обрав умови кредитування.

Проте, районний суд не дав належної оцінки зазначеним обставинам по справі та прийшов до помилкового висновку про укладання оспорюваного договору під впливом обману з боку Банку.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 3.3 договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27.12.2006 року, до якої були внесені зміни та доповнення встановлено, що за управління /обслуговування кредитними коштами Банк встановлює щомісячну комісійну винагороду в розмірі 0,05% від суми виданого кредиту ( т.1, а.с.25,166).

Зазначена комісійна винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору), якою встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Отже, пункт 3.3 договору про іпотечний кредит підлягав би визнанню недійсним при дотриманні ОСОБА_1 строків звернення до суду при оскарженні оспорюваного договору.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Між тим, позичальником за оспорюваним договором є сам ОСОБА_1 , який на день укладення оскаржуваного правочину своїм підписом підтвердив укладення договору, що, у свою чергу, також свідчить про те, що з грудня 2006 року йому було достеменно відомо про його вчинення.

Проте, суд першої інстанції не дав належної оцінки щодо оскарження ОСОБА_1 дійсності договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року, виходячи з обгрунтування позивача за зустрічним позовом про обізнаність про порушення його прав та взагалі не взяв до уваги заяву представника банку, викладену у відзиві на позов про пропуск строку позовної давності ( т.2,а.с.184-185).

За таких обставин, при наявності підстав визнання недійсним пункту 3.3. договору про іпотечний кредит №238-06/КР, яким встановлено щомісячну комісійну винагороду за управління кредитними коштами, приймаючи відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України заяву Банку, в задоволенні цих вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання недійсним договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року, укладений між акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник якого Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Стосовно позовної заяви ПАТ «Альфа-Банк» колегія суддів виходить з приписів ст.572 ЦК України, якою передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч.1 ст.575 цього ж Кодексу та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (ст.11 Закону).

Згідно із ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.2 цієї ж норми).

Виходячи з наведеного, помилковим є твердження суду першої інстанції щодо передчасного звернення позивача з даним позовом.

Відповідно до ст.589 ЦК України та ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, умовами іпотечного договору № 179-06/3 від 27.12.2006 року в пунктах 5.1,5.2 передбачено, що Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію у наступних випадках:

- якщо момент настання строку виконання позичальником зобов`язань за договором про іпотечний кредит вони не будуть виконані в повному обсязі, зокрема: при повному або частковому неповерненні у встановлені відповідно до договору про іпотечний кредит строки суми кредиту; та при несплаті або частковій несплаті у передбачені договором про іпотечний кредит строки сум процентів, сум комісійної винагороди за надання та обслуговування кредиту, процентів за неправомірне користування кредитом; та при несплаті або частковій несплаті в строк сум неустойки (пені, штрафу), що передбачені договором про іпотечний кредит;

- незалежно від настання терміну виконання боржником-іпотекодавцем, іпотекодавцем-майновим поручителем будь-яких зобов`язань за договором про іпотечний кредит при винекненні підстав, вказаних у п.п. 3.1.5, 3.1.6, 3.1.7 цього договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно цього договору в добровільному (позасудовому) порядку (т.1, а.с.47).

Отже, у цій справі Банк обґрунтовував своє звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки тим, що позичальник не виконав зобов`язання за кредитним договором належним чином та допустив утворення заборгованості.

ОСОБА_1 не надав свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості позичальника, тобто відповідачем не спростовано факт наявності та розміру заборгованості чи порядок її нарахування, що є його процесуальним обов`язком (статті 12,81 ЦПК України).

Висновки судової економічної експертизи № 1018 від 29.07.2021 року не містять однозначного твердження про невірність розрахунків Банку щодо заборгованості ОСОБА_1 ( т.3,а.с.120-138).

Між тим, на виконання вимоги суду ПАТ« Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» були надані виписки про рух коштів по рахунках ОСОБА_1 (т.2,а.с.14-75), АТ «Альфа- Банк» надані виписки по рахункам позасистемного обліку придбаних кредитів (т.3, а.с.61-107), які оцінені судовим експертом з точки зору відсутності первинних документів за період з 26.12.2006 31.12.2015 роки, що можуть слугувати підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарських операцій щодо погашення основного боргу, сплаті процентів, на підставі яких можливо визначити розмір заборгованості.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Отже, вбачається, що висновки експертизи не спростовують розрахунків позивача.

Наведене свідчить про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

Таким чином, виходячи з доведеності загалом заборгованості у розмірі 17 198,74 доларів США, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, а саме на: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарські будівлі і споруди (присадибна ділянка) загальною площею 537кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

У частині першій статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати АТ «Альфа-Банк» по сплаті судового збору при подачі позовної заяви та подачі апеляційної скарги в розмірі по 8 891,35 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 28 грудня 2021 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 238-06/КР від 27.12.2006 року, яка станом на 31.05.2015 року становить 17 198,74 доларів США (та складається з заборгованості за кредитом 15 198,48 доларів США, за відсотками 1 670,26 доларів США, по комісії 330 доларів США ) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарські будівлі і споруди (присадибна ділянка) загальною площею 537кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору по 8 891,35 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.05 .2022 р.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна