Ухвала

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 761/27656/20

провадження № 61-4331ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України (далі - Центральний госпіталь МВС України), правонаступником якого є Державна установа «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (далі - ДУ «ГМЦ МВС України»), про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що після рішення Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року про поновлення на роботі, його повторно незаконно звільнили із займаної посади лікаря-рентгенолога з 04 серпня 2020 року з підстав невідповідності займаній посаді за станом здоров`я. Вказував, що відповідач, отримавши висновок попереднього медичного огляду, не переконавшись в тому, чи може він за станом здоров`я виконувати свої посадові обов`язки, звільнив його з роботи. Проте, згідно із індивідуальною програмою реабілітації інваліда, яким є позивач, він є придатний у своїй професії. Зазначав, що ставлення відповідача до нього є упередженим, а тому звільнення є незаконним. Крім того, вказував, що перед звільненням йому не було запропоновано посади, які б відповідали його кваліфікації, оскільки за змістом статті 172 КЗпП України роботодавець зобов`язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

З урахуванням зазначеного та з урахуванням уточнень, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ДУ «ГМЦ МВС України» від 30 липня 2020 року № 131 о/с про звільнення його з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року; стягнути з Центрального госпіталю МВС України, правонаступником якого є ДУ «ГМЦ МВС України», на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 071,36 грн та 100 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 30 липня 2020 року № 131 о/с «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року відповідно до пункту 2 статті40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року. Стягнуто з Центрального госпіталю МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 071,36 грн та 1 500,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмолено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідач не в повній мірі дотримався вимог статей 40, 172 КЗпП України та не запропонував позивачу можливість організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування, як особи з інвалідністю, відповідно до медичних рекомендацій, звільнив позивача з роботи, не переконавшись у його стані здоров`я у встановленому порядку.

12 травня 2022 року ДУ «ГМЦ МВС України» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак