Номер провадження: 22-ц/813/1416/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/11819/15-ц

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1416/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_3 , 2) ОСОБА_4 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипський»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипський», про демонтування камери відео спостереження, знищення інформації та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Аліної С.С. о 12 годині 11 хвилині 03 лютого 2020 року, повний текст заочного рішення складений 07 лютого 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять: 1) зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за власні кошти демонтувати камери відео спостереження, розміщені у загальному коридорі та загальній кухні квартири АДРЕСА_1 ; 2) зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знищити інформацію, яка була отримана з використанням камери відео спостереження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 3) стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 3 000 грн. та на користь ОСОБА_2 у розмірі 3 000 грн..

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовують свої вимоги тим, що сторони проживають в комунальній квартирі (статус будинку сімейний гуртожиток), що розташована за адресою - АДРЕСА_2 . Відповідачі без погодження з позивачами встановили камери відео спостереження, в коло обзору яких потрапляють вхідні двері комунальної квартири, загальний коридор, двері до загальної вбиральні і до загального душу та уся загальна кухня. Крім того, позивачі вважають, що камери відео спостереження працюють в режимі збереження інформації на якомусь носії. Вказані дії порушили їх конституційні права на недоторканість приватного життя.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Суворовського ВП Одеського міського управління ГУ МВСУ в Одеській області із заявою щодо неправомірних дій з встановлення відео спостереження в загальному коридорі та на кухні комунальної квартири.

З листа Суворовського ВП Одеського міського управління ГУ МВСУ в Одеській області встановлено про те, що вищевказана заява ОСОБА_1 була розглянута, однак, ознак кримінального правопорушення не виявлено, рекомендовано звернутися до суду.

Вищевказаними діями відповідачів їм завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, нервових переживаннях, зміні звичного способу життя. Розмір відшкодування моральної шкоди становить - по 3 000,00 грн. для кожного з позивачів(Т. 1, а. с. 1 4).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позов представник ОСОБА_4 (а. с. 92 94) просить відмовити в задоволенні вищевказаного позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Вказує, що: 1) ОСОБА_2 не мешкає у гуртожитку; 2) встановлення камери відео спостереження було узгоджено із власником гуртожитку; 3) сектор зйомки направлений лише на майно, яке належить відповідачам. Камери відео спостереження встановлені з метою захисту належного відповідачам майна (Т. 1, а. с. 92 94).

Відповідач ОСОБА_3 правом подання відзиву на позов не скористалася. Відзив на позов від останньої не надійшов.

2.3 Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Заочне рішення суду мотивовано тим, що сторони по справі зареєстровані та проживають в комунальній квартирі, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 , відповідно до довідки про склад сім`ї та прописку від 23.11.2017 р. (Т. 2, а. с. 81, 82).

Відповідно до довідки КП ЖКС «Пересипський» від 02.03.2017 р. будинок АДРЕСА_2 прийнято на баланс КП ЖКС «Пересипський», згідно рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 253 від 25.08.2016 р. (Т. 2, а. с. 45).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 467/1000 частин гуртожитку, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 , кімнати №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 (42,72 кв. м. загальної площі секції гуртожитку). ОСОБА_2 належить 194/1000 частин вищевказаного гуртожитку, кімната № 23а (17,73 кв. м. загальної площі секції гуртожитку) (Т. 2, а. с. 163, 164).

06.06.2015 р. ОСОБА_6 встановила камери відео спостереження без погодження з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в загальному коридорі та кухні.

ОСОБА_1 звернулася до Суворовського ВП Одеського міського управління ГУ МВСУ в Одеській області із заявою щодо неправомірних дій ОСОБА_4 щодо встановлення відеоспостереження в загальному коридорі та на кухні комунальної квартири.

З листів Суворовського ВП Одеського міського управління ГУ МВСУ в Одеській області встановлено про те, що вищевказана заява ОСОБА_1 була розглянута.Однак, ознак кримінального правопорушення не виявлено, рекомендовано звернутися до суду (Т.1, а. с. 13, 12).

Встановлення камер відео спостереження в кухні та коридорі загального користування сімейного гуртожитку БМУ№10 ПАТ "Укргазбуд", що розташований за адресою - м. Одеса, вул. Шкодова гора, 10А, було здійснено за погодженням з директором БМУ№10 ПАТ "Укргазбуд", що підтверджується заявами №17а від 27.05.2015р. та від 07.06.2015 р. (Т.1 , а. с. 89, 90) Кут зору камер направлений лише на майно, що належить відповідачам, з метою захисту належного їм майна від можливих посягань, вірогідність яких підтверджується фактами зникнення особистих речей та їх псування, що мали місце раніше, а також з метою контролю за діями няні, що доглядає малолітню дитину відповідачки ОСОБА_6 та онуку відповідачки ОСОБА_3 ..

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели суду ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому, враховуючи вищевикладене позовні вимоги задоволенню не підлягають (Т. 2, а. с. 200 203).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовної заяви. Додатково зазначають, що представник відповідачки ОСОБА_4 у відзиві на позов визнав встановлення камери відео спостереження. Вони є власниками частин квартири. Діюче законодавство гарантує невтручання в особисте і сімейне життя при проведенні відео зйомки.. Забороняється зберігання відомостей про особисте життя особи без її попередньої згоди, за винятком передбачених законом випадків (Т. 2, а. с. 205 - 209).

2.6 Позиція інших учасників справи в апеляційному суді

Відповідачі правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.03.2020 року (суддя доповідач Ващенко Л.Г.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року (Т. 2, а. с. 215 216).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.04.2020 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 230).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 20.07.2021 року суддя ОСОБА_7 звільнена у відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю-доповідача Заїкіна А.П. (Т. 2, а. с. 8).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.08.2021 року справу прийнято до провадження судді-доповідача Заїкіна А.П. та призначено до розгляду (Т. 2, а. с. 9 9 зворотна сторона).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Від ОСОБА_8 представника позивачів до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням воєнного стану.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання представника позивачів про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

З наявних у справі довіреностей позивачів вбачається, що їх представник ОСОБА_8 мешкає за адресою АДРЕСА_4 . Позивачі також зареєстровані в м. Одесі. Місто Одеса не знаходиться в районі бойових чи активних бойових дій. До клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів відсутності представника позивачів в м. Одесі або інших доказів щодо поважних причин, за яких неможливо з`явитися у судове засіданні, заявити клопотання про проведення його в режимі відеоконференції.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді у суді, неодноразове призначення справи до розгляду апеляційний судом, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність завчасно поданих клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає необхідним відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в комунальній квартирі, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 , відповідно до довідки про склад сім`ї та прописку від 23.11.2017р. (Т. 2, а. с. 81, 82).

Відповідно до довідки КП ЖКС «Пересипський» від 02.03.2017 р. будинок АДРЕСА_2 прийнято на баланс КП ЖКС «Пересипський», згідно рішення Виконавчого комітета Одеської міської ради № 253 від 25.08.2016 р. (Т. 2, а. с. 45).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 467/1000 частин гуртожитку, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 , який складається з кім. 23, 24 (42,72 кв. м. загальної площі секції гуртожитку) та ОСОБА_2 належить 194/1000 частин вищевказаного гуртожитку, що складається з кім. 23а (17,73 кв. м. загальної площі секції гуртожитку) (Т. 2, а. с. 163, 164).

06.06.2015р. ОСОБА_6 за погодженням з власником будинку, без погодження з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 встановила камери відеоспостереження в загальному коридорі та кухні.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Суворовського ВП Одеського міського управління ГУ МВСУ в Одеській області із заявою про неправомірні дії ОСОБА_4 щодо встановлення відеоспостереження в загальному коридорі та на кухні комунальної квартири.

З листів Суворовського ВП Одеського міського управління ГУ МВСУ в Одеській області вбачається, що вищевказана заява ОСОБА_1 розглянута, ознак кримінального правопорушення не виявлено, рекомендовано звернутися до суду (Т. 1, а. с.13, 12).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/непогодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. ч.1, 2 , 4 ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Як зазначено в ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 275 цього Кодексу фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Необхідно зазначити, що кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей (ст. ст. 28, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 201, 270, 271, 297, 301, 302 ЦК України).

Діяльність фізичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який може здійснюватися способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення; обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається лише якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру, знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч. 3, ст. 301 ч. 4, ст. 307 ч. ч. 1, 3 ЦК України).

Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом; порушення законодавства про інформацію тягне за собою, зокрема, цивільно-правову відповідальність, в т.ч., у вигляді відшкодування моральної шкоди (ст. ст. 23, 47, 48, 49 Закону України «Про інформацію»).

Конституційний Суд України у рішенні від 30 жовтня 1997 року № 5-зп у справі № 18/203-97 щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» розтлумачив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Цей перелік не є вичерпним.

За змістом п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що розміщені відповідачами камери відеоспостереження порушують право на приватне життя позивачів.

Позивачами не доведено порушення відповідачами, які встановили камери відеоспостереження, права позивачів на повагу до їх приватного і сімейного життя, втручання в їх особисте життя, шляхом запису камер відеоспостереження, на які позивачі посилаються в обґрунтування позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України).

Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012р.№2- рп/2012 випливає, що інформація про особисте життя особи - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст. ст. 21, 68 Конституції України); при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна додержуватися моральних засад суспільства, не допускається зловживання правом, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ЦК України).

Крім того, з наявних в матеріалах справи фото- доказів знаходження відеокамер вбачається, що останні не є таємними, крім того перебувають у місцях загального користування в гуртожитку.

Відповідно до постанови КМУ від 20.06.2018 року «Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками», наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право на користування на рівних умовах допоміжними приміщеннями, обладнанням та інвентарем гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи відеоспостереження саме за позивачами не здійснювалось, а було встановлено для безпеки власності відповідачів, але ні в якому разі не фіксації особистого життя позивачів.

Камери відеоспостереження були встановлені з метою захисту цивільного права від порушень і протиправних посягань.

Судом не встановлено, в чому полягає порушення прав позивачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачами не надано доказів в обґрунтування наявності для позивачів обставин, які б свідчили про порушення відповідачами їх прав на повагу до особистого життя і засвідчували настання у зв`язку з цим шкідливих наслідків у їх приватному житті.

Крім того, колегія суддів вважає, що встановлення відповідачами камер відеоспостереження є правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому встановлення відповідачами камер відеоспостереження не заборонено законом та не суперечать моральним засадам суспільства, та в даному випадку жодним чином не порушує прав позивачів на приватне життя. Чинним законодавством отримання відповідних дозволів на встановлення відеокамер не передбачено.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 17 травня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе