Провадження № 2/161/1209/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 травня 2022 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбарук І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/22870/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Вказує, що у вказаній квартирі зареєстрована відповідачка, яка в ній не проживає. Відповідачка не сплачує комунальних платежів, особистих її речей у квартирі немає. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому протягом року.

Ухвалою суду від 6 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити; не заперечувала щодо винесення заочного рішення.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася. У відзиві на позовну заяву від 22.03.2022 вказала, що її колишній чоловік та позивачка її та їхнім дітям чинили перешкоди для проживання у даній квартирі, тому вона була змушена була певний час жити у Центрі для надання захисту для осіб, які постраждали від сімейного насильства. Зауважила, що її колишній чоловік постійно вчиняв щодо неї домашнє насильство. Вказала, що вона оплачує комунальні послуги у даній квартирі та не претендує на неї. Просила здійснювати розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , 2004 р.н., син відповідачки, пояснив, що мама у квартирі не проживає з жовтня 2021 року, особистих її речей у квартирі не має. Вказав, що мама пішла і більше не повернеться, жити з ними не буде, з її слів. Зауважив, що в Центр для надання захисту особам вона пішла добровільно.

За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивачки, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.04.2012, витягом про державну реєстрацію прав КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 5, 6).

З копії будинкової книги А №127282 (а.с. 7-9) вбачається, що у зазначеному будинку зареєстроване місце проживання відповідачки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року у справі №161/15120/21 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (син позивачки).

Позивачка вказує, що відповідачка не проживає у вказаній квартирі, особистих речей немає.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердив зазначений факт

Вказане підтверджується і листом Луцького районного управління поліції у Волинській області ГУНП у Волинській області від 15.11.2021 №47473/50/04-21 (а.с. 10).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідачка не є членом сім`ї позивачки, а тому вона, як власник майна, відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Верховний Суд у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 зазначив, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту щодо проживання в квартирі для ОСОБА_2 відпала, оскільки остання вселилась в квартиру як член сім`ї позивача, однак рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року у справі №161/15120/21 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (сином позивачки). Вимога позивача при усунення перешкод шляхом виселення передбачена приписами статей 319, 383, 391, 406 ЦК України, тобто, здійснюється на підставі закону, отже, переслідує легітимну мету.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, не є членом сім`ї позивачки, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК, а позивачка, як власник майна, відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю, зокрема вимагати виселення відповідача, якому вона надала право користування зазначеним житловим приміщенням.

Оцінюючи визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом шляхом її виселення відповідає такому критерію.

Суд не приймає до уваги надані відповідачкою квитанції про оплату житлово-комунальних послуги, оскільки такі на мають правового значення з огляду на те, що позивач не просить стягнути заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також ця обставина не впливає на вирішення питання про виселення відповідачки.

Суд відхиляє доводи відповідачки щодо створення позивачкою перешкод у користуванні квартирою, як такі, що спростовані показами свідка ОСОБА_5 у судовому засіданні, який пояснив, що відповідачка добровільно зібрала речі і залишила квартиру, не проживає у ній з жовтня 2021 року.

Таким чином, будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачці чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин її відсутності, наявність між нею і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.

Оскільки ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , заперечень проти визнання її такою, що втратила право користування цієї квартирою не подала, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268, 282 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено

та підписано 18.05.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк