Ухвала

Іменем України

16 травня 2022 року

м. Київ

справа № 405/6608/19

провадження № 61-4178ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Усатенка В`ячеслава Юрійовича на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Кропивницької районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Лебедченко Алла Дмитрівна, державний нотаріус Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір Вікторія Петрівна, про визнання права власності в порядку спадкування, скасування державної реєстрації договору дарування, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили визнати за ними право власності по 1/2 частині 3/50 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію договору дарування частини домоволодіння від 26 січня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , здійснену 21 травня 2019 року державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В. П.; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 2019 року № 2-231, посвідчене державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В. П. та видане ОСОБА_3 на спадщину, яка складається з 3/50 часток житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на 3/50 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк вони прийняли спадщину шляхом подання відповідної заяви. У травні 2019 року вони звернулися до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою від 29 травня 2019 року їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване не за спадкодавцем, а за іншою особою - ОСОБА_3 . Право приватної власності на 3/50 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , виникло в ОСОБА_4 на підставі договору міни від 21 березня 1984 року № 4-536. Спадкоємцями всього його майна, в тому числі спірної частини будинку, є лише вони (позивачі), інших спадкоємців не зареєстровано. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме на підставі договору дарування від 26 січня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , державну реєстрацію спірного майна здійснено 21 травня 2019 року, тобто на день смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) згаданий договір дарування не був зареєстрований, тому ОСОБА_5 не набув права власності на спірне майно. Отже, державний нотаріус Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В. П., не мала права здійснювати реєстраційні дії з реєстрації права власності на померлу людину.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що частиною першою статті 722 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується в сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього. Отже, з урахуванням вказаних вимог закону та положень нотаріально посвідченого договору дарування 3/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 26 січня 2004 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний), право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдаровуваного в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання оригіналу договору дарування спірної квартири. Після укладення договору дарування право власності на спірне майно у ОСОБА_4 було припинено, тому зазначене майно не увійшло до спадкової маси після його смерті. Відповідно, немає підстав для скасування виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину., яке вона отримала в порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5

04 травня 2022 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Усатенко В. Ю. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15, про те, що з 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати спірний правочин. Разом з тим, проведення 04 грудня 2013 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі не може підмінити державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі), а тому не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01 січня 2013 року. Отже, оскільки ДСП «Агрокомплекс» не здійснило державну реєстрацію договору оренди землі, договір між позивачем та відповідачем чинності не набрав і, відповідно вказане сільськогосподарське підприємство не набуло прав орендаря за спірним договором оренди землі; від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, згідно з якими, якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України. Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (в редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. На день смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) договір дарування спірного майна не був зареєстрований, тому ОСОБА_5 не набув права власності на спірне майно. Таким чином, 21 травня 2019 року державний нотаріус Кушнір В. П. не мала права здійснювати реєстраційні дії з реєстрації права власності за договором дарування нерухомого майна від 26 січня 2004 року, що не пройшов державну реєстрацію до 01 січня 2013 року.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дочками ОСОБА_4 . Також ОСОБА_5 є сином ОСОБА_4 .

З 05 вересня 1998 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5

ОСОБА_4 був власником 3/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором міни від 21 березня 1984 року, посвідченим державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори та архівною довідкою Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 18 квітня 2019 року № 52605.

З договору дарування частини домоволодіння від 26 січня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори Латушкіною О. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-56, вбачається, що ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар безоплатно 3/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3.4 вказаного договору право власності на частину домоволодіння з надвірними будівлями в обдаровуваного виникає з моменту державної реєстрації. Також в договорі міститься примітка про те, що відповідно до статей 182, 210 ЦК України договір підлягає державній реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, а 14 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Кіровоградської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , а 07 липня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Кропивницької державної нотаріальної контори № 1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . При цьому мати померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 07 липня 2017 року подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_5 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 травня 2019 року № 167830520 державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В. П. як державним реєстратором 21 травня 2019 року було внесено запис № 31690016 про право власності ОСОБА_5 на 3/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - договір дарування від 26 січня 2004 року № 1-56. При цьому у графі «Власники» міститься посилання на свідоцтво про смерть ОСОБА_5

24 травня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і того ж дня їй було видано відповідне свідоцтво на 3/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 2-231.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 червня 2019 року № 170114907 вбачається, що право спільної часткової власності на 3/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 травня 2019 року № 2-231.

У травні 2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Кропивницької районної державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , однак 29 травня 2019 року їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що право власності на 3/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 717, частини другої статті 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Це правило застосовується в сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Системний аналіз статей 346 717, 719, 722 ЦК України і положень договору дарування від 26 січня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дають підстави для висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдаровуваного в момент прийняття дарунку. Після укладення договору дарування право власності в ОСОБА_4 на 3/50 частини домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 було припинено, тому зазначене майно не увійшло до спадкової маси після його смерті.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдаровувана особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежена в праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 14 листопада у справі № 199/1790/16-ц (провадження № 61-9357св18), від 26 червня 2019 року у справі № 258/1725/15-ц (провадження № 61-12581св18) та від 07 жовтня 2020 року у справі № 712/1936/18 (провадження № 61-8372св19).

Врахувавши вищевказані правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд в цій справі дійшов обґрунтованого висновку про те, що після укладення договору дарування від 26 січня 2004 року право власності в ОСОБА_4 на 3/50 частини домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , було припинено і перейшло до обдаровуваного ( ОСОБА_5 ) і правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15, не заслуговують на увагу, так як вказані ці висновки стосуються питання набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01 січня 2013 року і чинного на той час законодавчого врегулювання зазначених правовідносин, тоді як в цій справі судами попередніх інстанцій розглядалося питання переходу права власності за договором дарування, тобто обставини, встановлені у справі № 696/1693/15, не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі.

Посилання в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, також є неспроможним, оскільки правове регулювання спірних правовідносин в цій справі не містить суперечностей між нормами ЦК України і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, в цій справі судами попередніх інстанцій не розглядалося питання про набуття права власності на нерухоме майно за договором купівлі-продажу.

Тобто посилання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Усатенка В. Ю. на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15 та від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 є нерелевантним, а доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій в цій справі норм права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Усатенка В. Ю. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2021 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року, а також - про відстрочення ОСОБА_2 сплати судового збору.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Усатенка В`ячеслава Юрійовича на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Кропивницької районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Лебедченко Алла Дмитрівна, державний нотаріус Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір Вікторія Петрівна, про визнання права власності в порядку спадкування, скасування державної реєстрації договору дарування, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко