Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2130/18 Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П.
Категорія 24 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м. Житомирі цивільну справу №279/2130/18 за позовом комунального підприємства теплозабезпечення до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги централізованого теплопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Коренюка В.П. в м. Коростень,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року комунальне підприємство теплозабезпечення звернулося до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за послуги з теплозабезпечення у розмірі 26 295,64 грн за період з червня 2016 року по квітень 2018 року.

Заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідач є власником (наймачем) вище зазначеної квартири, яка знаходиться в житловому будинку, приєднаному до централізованої системи теплопостачання, тому являється абонентом КП Теплозабезпечення, є споживачем послуг з централізованого теплопостачання та використовує надані послуги до сьогодні. Зазначає, що відповідач вчасно не сплачує кошти за наданні послуги, в результаті чого виникла заборгованість згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 з червня 2014 року по квітень 2018 року та складає 26 295,64 грн. Стверджує, що питання стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання розглядалися в наказному порядку, проте у видачі судового наказу було відмовлено.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року позов комунального підприємства теплозабезпечення задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь комунального підприємства теплозабезпечення 26 295,64 грн заборгованості за послуги з теплопостачання за період з червня 2016 року по квітень 2018 року. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв`язку з чим була позбавлена права на захист, надання відзиву та доказів по справі. Зазначає, що про існування оскаржуваного рішення, яким вирішено питання про її права та інтереси їй стало відомо лише після накладення арешту на всі наявні у неї рахунки та інше належне їй майно. Вказує, що в період виникнення заборгованості вона не була власником квартири АДРЕСА_2 , а тому не повинна нести витрати за теплопостачання. Вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує покладені на нього обов`язки щодо сплати за послуги з централізованого теплопостачання, тому з відповідача за період з червня 2016 року по квітень 2018 року підлягає стягненню заборгованість у розмірі 26 295,64 грн.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 щодо квартири АДРЕСА_2 , відкритого на ОСОБА_1 станом на 14 травня 2018 року заборгованість складає 26 295,64 грн.

З довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги станом на 14.05.2018 вбачається, що ОСОБА_1 , на ім`я якої відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , була наймачем квартири АДРЕСА_2 .

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 №45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є: одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком - оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Обов`язком виконавця - забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлові комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини, дає можливість зробити висновок про те, що відповідальність споживача за надані житлово-комунальні послуги, за їх несплату, наступає у випадку підтвердження установою або організацією, яка їх надає, факти несплати останніх.

Матеріали справи свідчать про наявність заборгованості за послуги централізованого теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу приватизованої квартири від 22.08.2008 вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 відчужили квартиру АДРЕСА_2 - ОСОБА_4 .

Згідно реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 22.08.2008 слідує, що ОСОБА_4 зареєстрував за собою права власності на вказану вище квартиру.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Обґрунтовуючи неподання доказів до суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилається на те, що вона не знала про існування вказаної справи та не мала можливості надати докази раніше.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для прийняття витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, договору купівлі-продажу приватизованої квартири від 22 серпня 2008 року, копію паспорта ОСОБА_1 , що долучені до апеляційної скарги, як належні та допустимі докази у справі, оскільки їх не було надано з поважних причин до суду першої інстанції.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не може вважатися належним відповідачем у даній справі, оскільки вона з 22.08.2008 не є власником квартири, по якій виникла заборгованість за період з червня 2016 року по квітень 2018 року.

Суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, не визначився із колом сторін у справі, не залучив до участі у справі належного відповідача власника квартири по якій виникла заборгованість та ухвалив рішення з порушенням прав, свобод та інтересів відповідача.

За наведеного, враховуючи відсутність правових підстав у суду апеляційної інстанції для залучення до участі у справі належного відповідача, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з КП Теплозабезпечення на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2643,00 грн за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з комунального підприємства теплозабезпечення на користь ОСОБА_1 2643,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді