Провадження № 2-о/369/46/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21.01.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

за участю секретаря: Миголь А.А.,

за участю представника заявника: ОСОБА_1

за участю представника заінтересованої особи: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Києво- Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про видачу обмежувального припису.

Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що вона не перебувала у шлюбі із заінтересованою особою ОСОБА_4 , однак, останній записаний батьком дитини заявниці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В січні 2010 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_4 про те, що вагітна, однак останній наполягав на тому, щоб вона позбулася дитини шляхом аборту.

На цьому ґрунті розпочалася сварка і ОСОБА_4 , який є колишнім військовим, ударив заявницю прикладом своєї зброї.

Після цього ОСОБА_3 припинила будь-яке спілкування із заінтересованою особою, однак після народження дитини та завдяки тривалим проханням, остання записала ОСОБА_4 батьком дитини.

За весь час від народження дитини, ОСОБА_4 не спілкується з дитиною, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, окрім сплати мінімальних аліментів, встановлених судом.

Як зазначено в заяві, за 11 років кожна з небагатьох зустрічей супроводжувались маніпуляціями та проханням до ОСОБА_3 повернутися до ОСОБА_4 у якості дівчини.

ОСОБА_4 періодично зникав на певний період часу, але потім знову з`являвся із своїм проханням, а коли отримував відмову від заявниці погрожував, ображав, влаштовував скандали.

Так, починаючи з 2014 року він почав приходити без попередження, очікувати під будинком, у тому числі зі своїми друзями, чим постійно тримав заявницю у стресі та страху.

У 2015 році ОСОБА_4 черговий раз з`явився біля будинку заявниці, коли та йшла додому з дитиною та вихопив хлопчика, погрожуючи, що забере його назавжди.

ОСОБА_3 звернулася до поліції з заявою про протиправні дії заінтересованої особи, після чого отримала відповідь, що з останнім проведено профілактичну бесіду щодо поведінки у суспільстві.

Це був надзвичайний стрес для дитини заявниці - ОСОБА_5 . Як свідчать неодноразові звернення до психологів та висновки за результатами візитів, ОСОБА_5 боїться батька, в нього склався негативний образ цієї людини і він не бажає бачити його чи спілкуватися.

Проте, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.07.2016 за позовом ОСОБА_4 встановлено наступний графік спілкування з неповнолітнім: щосереди з 18.00 год. до 20.00 год., щосуботи з 10.00 год. до 13.00 год.

Однак, за час з моменту ухвалення вищезазначеного рішення заінтересована особа не виявляла бажання відвідати сина та не з`являлась до 2019 року.

У 2019 році у квартирі заявниці раптово з`явилися співробітники поліції, які розповіли, що ОСОБА_4 подав до поліції заяву про розшук свого сина, оскільки йому начебто було не відоме місце його перебування.

Як зазначила заявниця, ОСОБА_4 добре відомо місце проживання дитини, при чому у сусідньому будинку із заявницею проживає сестра заінтересованої особи, яка неодноразово бачила заявницю з дитиною.

У 2020 році заявниця звернулася до ОСОБА_4 з листом в якому містилось прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочину, проте вказаний лист був проігнорований, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернулася до Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації з заявою про видачу розпорядження про затвердження висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України, яке заінтересована особа оскаржила до суду.

Це призвело до того, що заявниця була змушена звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В рамках вказаних судових справ ОСОБА_4 дізнався, що заявниця вийшла заміж і це його дуже обурило.

23 вересня 2021 року ОСОБА_3 привезла сина до школи, проте на вході до школи їх очікував ОСОБА_4 з увімкненою камерою телефону. Він рушив назустріч, чим налякав дитину. Дитина почала тікати, а чоловік почав його переслідувати, через що заявниці довелось тікати разом з сином.

Через це дитина не потрапила до школи і відмовилася до неї ходити аж до 29.09.2021.

Наступного дня заявниця відвела сина до психолога через його скарги на поганий сон та тривожність, на підтвердження чого остання надала до суду висновок психолога від 24.09.2021, відповідно до якого особа біологічного батька сприймається травматично для дитини.

Заявниця просила суд видати відносно ОСОБА_4 обмежувальний припис, яким обмежити спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_5 ; заборонити наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

22.10.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

В судовому засіданні представник заявника просила задовольнити заяву.

Представник заінтересованої особи заперечувала проти задоволення заяви.

Суд, вислухавши думку представників учасників процесу, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (п. 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (ЄДРСРУ № 78267811), у постанові від 04.12.2019 по справі № 607/10122/19.

При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

При розгляді справи судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме на заявника процесуальний закон покладає обов`язок довести факт завдання насильства та надати підтверджуючі докази.

На підтвердження своїх доводів заявник надала суду: копію акта психологічного дослідження № 2-15 від 01.07.2015, консультаційний висновок психолога від 24.09.2021, роздруківки рішень є Єдиного державного реєстру судових рішень за позовами про зміну розміру аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав, про визначення порядку участі батька у вихованні дитини, повідомлення від Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві про проведення профілактично-роз`яснювальних бесід із ОСОБА_4 щодо дотримання правил поведінки в побуті та громадських місцях від 22.12.2014, 30.03.2015, 04.04.2019, висновки начальника Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві про закінчення перевірки по заяві ОСОБА_7 від 26.03.2015, 16.04.2015, 03.07.2015.

Суд не приймає доводи заяви щодо наявності доказів, які підтверджують беззаперечну вину ОСОБА_4 як кривдника, та здійснення останнім щодо заявниці та її дитини фізичного чи психологічного насильства, оскільки звернення ОСОБА_3 із заявами до органів поліції, не підтверджує факт домашнього насильства над нею чи її дитиною, оскільки в діях заінтересованої особи не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених законодавством формах щодо ОСОБА_3 та/або її дитини.

Наявні в матеріалах справи висновки начальника Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві про закінчення перевірки по заявах ОСОБА_7 жодним чином не підтверджують завдання насильства відносно заявниці чи її дитини.

Акт психологічного дослідження № 2-15 від 01.07.2015 та консультаційний висновок психолога від 24.09.2021 не зазначають про заподіяння насильства дитині учасників процесу, лише констатують те, що дитина більш прив`язана до матері, що є логічним, оскільки останні проживають разом. Твердження про погрози в адресу заявниці та її дитини були сприйняті реально та спонукали останню залишити роботу та змінити місце проживання сформовані лише із розповідей ОСОБА_3 . Вказівка на емоційну відгородженість та неприйняття біологічного батька в існуючій моделі взаємовідносин на фоні вподобання мами та прив`язаності до неї не може підтверджувати заподіяння насильства ОСОБА_4 щодо заявниці чи сина.

Більш того, надана медична документація не є висновками експертів в розумінні ЦПК України, особи що її надавали не зазначили про обізнаність щодо відповідальності за завідомо неправдивий висновок.

При розгляді справи судом встановлено, що між учасниками процесу склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань, в тому числі сторони не можуть дійти згоди щодо спільного виховання дитини. Посилання, що саме ОСОБА_4 порушив права ОСОБА_3 , хотів насильно забрати дитину не підтверджено при розгляді справи, при цьому суд враховує рівні права батьків на дитину.

Подання заявницею різних заяв до поліції не можуть підтверджувати даних обставин, а лише підтверджують суб`єктивне сприйняття заявником певних подій. Дані звернення є лише наслідком спору між батьками щодо виховання, проживання спільної дитини.

Відповідно до роз`яснень, наведених в п.п. 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Таким чином, відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником.

Не знайшли свого підтвердження і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», керуючись ст. ст. 76-81, 259, 263-265, 350-5, 350-6 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко