Справа № 308/2659/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

представника позивача Губаль О.,

представника відповідача-4 Колотухи І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 про скасування рішень

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від Ужгородської окружної прокуратури місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Небесної сотні, 6 (далі позивач) до Ужгородської міської ради , місцезнаходження: 88000, м.Ужгород, пл.Поштова, 3 (далі відповідач-1), ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі відповідач-2), ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 місце проживання: АДРЕСА_2 (далі відповідач-3), ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 (далі відповідач-4), у якій позивач просить суд:

-визнати незаконним та скасувати пункт 2.73 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 №1507;

-визнати незаконним та скасувати пункт 1.54 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1885;

-витребувати від відповідача-4 земельні ділянки за кадастровими номерами :59:001:0370 та :59:001:0369 загальною площею 0,0100 га вартістю 75932 грн., сформованих за рахунок поділу земельної ділянки за кадастровим номером :59:001:0358 на користь територіальної громади міста Ужгорода, скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності на них.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка за генеральним планому міста Ужгорода не відносилася до земель гаражного будівництва, тому рішення про затвердження проекта землеустрою для будівництва індивідуальних гаражів прийнято всупереч вимог статей 20 та 39 Земельного кодексу України.

Вказує на те, що надання земельної ділянки відбулося за відсутності детального плану територій та рішення про зонування територій, оскільки рішення про їх затвердження прийнято на сесії міської ради за відсутності кворуму та не набрали чинності.

Зазначає про те, що затвердження проекта землеустрою та надання спірної земельної ділянки фактично спрямовані на передачу земель загального користування у приватну власність.

Посилається на відсутність окремих депутатів під час прийняття рішення про затвердження проекта землеустрою, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, доступ до яких надано позивачу згідно з листом старшого слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області вих.№36687/106/25/1-2017 від 23.11.2017.

До суду від представника відповідача-1 надійшли відзиви на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що він проти позову заперечує повністю. В обґрунтування власної правової позиції посилається на те, що плану зонування територій та рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність прийняті на одній сесії.

За таких обставин вважає, що підстави для застосування обмежень щодо передачі земельної ділянки за кадастровим номером :59:001:0358 були відсутні.

Вказує на те, що земельну ділянку передано без зміни її цільового призначення. Наполягає на відсутності підстав для втручання у право власності відповідача-4.

Також звертає увагу суду, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є ненормативним актом, вичерпується фактом його виконання, що свідчить про не ефективність обраного представником позивача способу захисту.

Вважає, що у справі, яка є предметом судового розгляду, відсутні підстави для здійснення представництва прокурором інтересів держави.

Відповідач-2, відповідач-3 та відповідач-4 правом на подання відзиву не скористалися, що згідно з частиною 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи за наявними матеріалами.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача-4 проти позову заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У судове засідання відповідач-1 явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення. До суду від представника відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із запровадженням воєнного стану. На переконання суду, саме собою запровадження воєнного стану не є автоматичною підставою для відкладення судового засідання. Крім того, подане клопотання не є конкретизованим, оскільки не містить зазначення того, яким саме чином введення воєнного стану ускладнило явку представника відповідача-1.

У судове засідання відповідач-2 та відповідач-3 не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду та вирішення справи за відсутності окремих учасників процесу.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 20.03.2017 суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 16.05.2017 суд задовольнив заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову та наклала арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами :59:001:0369 та :59:001:0370.

Ухвалою від 12.09.2017 суд залучив співвідповідача у справі, а саме - ОСОБА_3 .

Ухвалою від 27.01.2021 суд залишив позов представника позивача до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради, витребування земельних ділянок без розгляду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.08.2021 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.01.2021 скасовано з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 03.02.2022 суд заміни позивача його правонаступником, а саме - Ужгородською окружною прокуратурою.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

09.11.2015 відповідачем-1 прийнято рішення №1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», згідно з пунктом 1.54. якого громадянці ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :59:001:0358 площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_4 .

Згідно з висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, який міститься в матеріалах справи (Т.1, а.с.14-15) спірна земельна ділянка відводиться за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до картографічних матеріалів спірна земельна ділянка розташована у межах червоних ліній (Т.1, а.с.17-20). При цьому на земельну ділянку встановлено обмеження містобудівного характеру.

Суд також з`ясував, що відповідач-2 уклала з відповідачем-3 договір купівлі-продажу від 25.11.2015 (далі Договір). Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстрований за №264.

У відповідності до пункту 2.1. сторони Договору погодили, що ціна земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0358 площею 0,0100 га становить 9000 грн.

Надалі відповідач-3 замовив розробку технічної документації з метою поділу земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0358 на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :59:001:0369 та :59:001:0370.

Відповідно до інформаційної довідки №91800349 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої від 12.07.2017, земельна ділянка з кадастровим номером :59:001:0369 розташована за адресою АДРЕСА_4 . Цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів, землі житлової та громадської забудови. Власник ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності договір купівлі продажу від 11.02.2017 №237, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В.А.

Згідно з інформаційною довідкою №91800833 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою від 12.07.2017, земельна ділянка з кадастровим номером :59:001:0370 розташована за адресою АДРЕСА_4 . Цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів, землі житлової та громадської забудови. Власник ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності договір купівлі продажу від 11.02.2017 №241, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В.А.

З витягів про нормативну грошову оцінку земельних ділянок з кадастровими номерами :59:001:0369 та :59:001:0370 вбачається, що грошова оцінка вказаних земельних ділянок становить по 37966 грн (Т.1, а.с.29-30).

Старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області В.І.Пекарем здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України.

Листом вих.№36687/106/25/1-2017 від 23.11.2017 вказаний слідчий повідомив про виявлення у ході здійснення досудового розслідування факту здійснення не особистого голосування окремими депутатами органу місцевого самоврядування на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2015 та надав дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування із можливістю виготовлення копій з документів кримінального провадження №0000163.

Вважаючи пункт 1.54 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1885 протиправним та виходячи з наявності підстав для витребування від відповідача-4 земельних ділянок за кадастровими номерами :59:001:0369 та :59:001:0370 загальною площею 0,0100 га із скасуванням рішень про державну реєстрацію права власності на них, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

i. Оцінка наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави

Надаючи оцінку наявності у прокурора підстав для здійснення представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно із частиною 4 статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб

За правилами статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі Закон №1697-VII), яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

З аналізу частини 3 статті 23 Закону №1697-VII вбачається, що прокурор може представляти законні інтереси держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави в двох випадках:

- захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження,

- у разі відсутності такого органу.

Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

Тобто суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор.

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 57 постанови).

Між тим, з обставин справи вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з без визначення органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій щодо спірних відносин, вказує на відсутність у Державної інспекції сільського господарства України (далі - Держсільгоспінспекція України) та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) повноважень на звернення до суду з відповідним позовом.

Слід вказати на те, що у період виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду діяв указ Президента України «Про Державну інспекцію сільського господарства України» від 13.04.2011, за змістом підпункту «а» підпункту 1 пункту 4 Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Крім того, за змістом абзацу четвертого пункту 5 названого указу Держсільгоспінспекція України та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право звертатися до органів прокуратури з клопотанням про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Таким чином, національне законодавство не передбачало право Держсільгоспінспекції України на звернення до суду з відповідним позовом.

Резюмуючи дослідження прийнятності позову в частині наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, суд також зазначає про те, що у відповідності до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 (далі Положення №15) у редакції від 14.12.2016, яка діяла на момент звернення позивача до суду, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 25-1 Положення №15 встановлено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

За змістом статті 15-2 Земельного кодексу України в редакції від 01.01.2017 (діяла на момент звернення позивача до суду) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме:

1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності;

2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

При цьому відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» в редакції від 28.12.2015 посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка з цільовим призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відносилася до земель комунальної власності, право розпорядження якою належить територіальній громаді Ужгородської міської ради.

Таким чином територіальні органи Держгеокадастру в цьому разі не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у справі, яка розглядається.

Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №917/342/19, в постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №910/7813/18, в постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №921/341/19.

Окрім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Як вказує прокурор, звернення з даним позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо повернення земельної ділянки.

Суд зазначає про те, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 24.09.2020 у справі №922/3272/18, від 31.03.2021 у справі №922/3272/18, в ухвалі від 01.09.2020 у справі №922/1441/19.

Таким чином, проаналізувавши релевантне законодавство та дослідивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави.

ii.Оцінка спірних правовідносин по суті

Щодо допустимості доказів про відсутність на засіданні сесії ради окремих депутатів

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими є докази, отримані з порушенням закону.

Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Недопустимість доказу не є очевидною, оскільки достовірність доказу презюмується. Разом з тим, сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення.

Відповідно до частини 1 статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

За правилами частини 1 та 3 статті 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Аналіз наведеного правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що питання про можливість розголошення відомостей досудового розслідування та визначення обсягу допустимого розголошення інформації повинні визначатися постановою слідчого. На переконання суду, лист старшого слідчого вих.№36687/106/25/1-2017 від 23.11.2017 не є актом індивідуальної дії та не створює жодних правових наслідків у розумінні процесуального закону.

Водночас з обставин справи вбачається, що представником позивача не надано жодного документального підтвердження (1)обсягу доказів, які були отримані при здійсненні кримінального провадження; (2)узаконення таких доказів із зазначенням правової та фактичної підстави, тобто із зазначенням правової норми та процесуального рішення уповноваженого суб`єкта, на підставі яких представнику позивача надано доступ до матеріалів досудового розслідування; (3)ознайомлення з наданими матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, зважаючи на не подання представником позивача доказів легітимації отриманих матеріалів кримінального провадження, суд дійшов висновку про те, що долучені ним згідно з клопотання від 13.12.2017 матеріали не можуть вважатися допустимими доказами.

За таких обставин суд відхиляє доводи представника позивача про те, що прийняття рішень про надання спірної земельної ділянки у власність відбулося за відсутності особистого голосування депутатами міської ради, а саме - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Суд, між тим, звертає увагу не те, що представник позивача не долучив жодного вироку на підтвердження втручання у процедуру голосування депутатами Ужгородської міської ради під час прийняття оспорюваного рішення.

Щодо дотримання умов містобудування

Аналізуючи обґрунтованість доводів представника позивача про недотримання відповідачем-1 вимог містобудівного законодавства, суд вказує на наступне.

Рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність прийняте відповідачем-1 09.11.2015.

У зв`язку з цим правова оцінка спірним правовідносинам у відповідній частині повинна надаватися з урахуванням положень Земельного кодексу України в редакції від 01.07.2015 та положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі Закону №3038-VI).

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №3038-VI у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

З огляду на вказане суд погоджується із аргументом представника позивача про те, що відсутність затвердженого детального плану територій або зонування унеможливлювало передачу спірної земельної ділянки.

Утім, зі змісту підстав позову вбачається, що представник позивача не заперечує проти наявності вказаних рішень. Натомість позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення про затвердження детального плану територій та зонування є нікчемними, не набрали чинності з огляду на відсутність кворуму у міської ради при їх прийнятті.

У цьому контексті суд наголошує на тому, що правомірність рішень про затвердження детального плану територій та зонування не є предметом правової оцінки у справі, що розглядається, зважаючи на те, що судовий розгляд здійснюється у межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, зважаючи на те, що представник позивача не довів обставини відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, підстави для застосування приписів частини 3 статті 24 Закону №3038-VI до спірних правовідносин та задоволення позовних вимоги з цих підстав відсутні.

Щодо доводів про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки

Суд вказує на те, що рішення про затвердження проекта землеустрою прийняте 09.11.2015, тому надання правової оцінки питанню зміни цільового призначення повинне, на переконання суду, здійснюватися, виходячи з приписів Земельного кодексу України (далі ЗК України) в редакції від 01.07.2015.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЗК України Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Особливості правового режиму земель житлової та громадської забудови унормовано Главою 6 ЗК України «Землі житлової та громадської забудови».

За приписами статей 38 та 40 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Таким чином, використання земель житлової та громадської забудови з метою будівництва індивідуальних гаражів не суперечить положенням земельного законодавства, яке було чинне на момент прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою.

Зважаючи на викладені обставини, суд погоджується із твердженнями представника відповідача-1 про те, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0358 відбулася без зміни її цільового призначення.

Щодо доводів про передачу земель загального користування всупереч приписам земельного законодавства

Правові, економічні, організаційні та соціальні засади забезпечення функціонування автомобільних доріг, їх будівництва, реконструкції, ремонту та утримання в інтересах держави і користувачів автомобільних доріг визначено Законом України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 №2862-IV (далі Закон №2862-IV).

Згідно зі статтею 18 вказаного Закону в редакції від 02.07.2015, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається.

При цьому згідно з пунктом «а» частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Таким чином, територія, яка розташована у межах «червоних ліній» не може бути передана у приватну власність. Водночас, як встановив суд, спірна земельна ділянка розташована у межах червоних ліній.

Отже, суд дійшов до висновку про те, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність. Доводи учасників справи про те, що земельна ділянка призначена для гаражного будівництва, який не є будівлею чи спорудою не змінює правовий режим територій, що знаходяться в межах «червоних ліній».

Щодо можливості витребування земельних ділянок кадастрові номери :59:001:0369 та :59:001:0370

На переконання суду, заволодіння приватними особами земельними ділянками призначення всупереч вимог чинного законодавства, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, не погіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).

З питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

Суд вказує на те, що стосовно земель, які знаходяться в межах «червоних ліній» закон (пункт «а» частини 4 статті 83 ЗК України) установлює пріоритет комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та передавати в приватну власність землі загального користування.

За таких обставин, повернення спірної земельної ділянки позивачу відповідає критерію законності: воно здійснюється у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Земельного України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.

Таким чином, за висновками суду, результат розгляду відповідного позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовано у постановах від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц щодо земель водного фонду).

З огляду на що, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного кодексу України, на переконання суду, треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, а також пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.

Суд вважає, що витребування земельної ділянки у вимірі спірних правовідносин узгоджується із вимогами відповідного «трискладового тесту».

Таким чином, суд дійшов висновку необхідність витребування від відповідача-3 на користь територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок з кадастровими номерами :59:001:0369 та :59:001:0370, сформованими за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0358.

Між тим, для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 по справі № 359/3373/16-ц.

З огляду на вказане у задоволенні решти позовних вимог, зокрема, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на згадані земельні ділянки та про визнання протиправним та скасування пункту 1.54 рішення Ужгородської міської ради №1885 від 0911.2015 слід відмовити повністю.

V. Судові витрати

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання відповідного позову сплачено судовий збір у розмірі 5600 грн., що підтверджується платіжним дорученням №32 від 25.01.2017.

При цьому звернення до суду та сплата судового збору мали місце в період дії (1)Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI в редакції від 01.01.2017 (далі Закон №3674-VI) та (2)Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII (далі Закон №1801-VIII).

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI за подання юридичною особою позову немайнового характеру судовий збір становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що виходячи з приписів статті 7 Закону №1801-VIII становить 1600 грн.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI за подання юридичною особою заяви про забезпечення позову судовий збір становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 800 грн.

Зі змісту позовної заяви слідує, що судовий збір у відповідному розмірі позивачем сплачено за 3 позовні вимоги (скасування 2 рішень органу місцевого самоврядування та витребування земельних ділянок по 1600 грн.), а також за забезпечення позову (800 грн.).

При цьому суд вказує на те, провадження у справі в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 07.11.2014 №1507 закрито, тому підстави для вирішення питання про повернення судового збору, сплаченого за вказану позовну вимогу, рішенням суду, що ухвалюється, відсутні.

Суд вказує на те, що позовні вимоги в частині витребування земельних ділянок задоволені, то поверненню підлягає судовий збір у розмірі 1600 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_3 земельні ділянки за кадастровими номерами :59:001:0369 та :59:001:0370, сформованими за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0358 на користь територіальної громади міста Ужгорода

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко