КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/485/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Суханової Є.М., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 144 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовува тим, що починаючи з 2016 ОСОБА_2 неодноразово звертався до позивача з проханням позичити йому грошові кошти. У період з 16.04.2016 по 27.09.2016 позивачем було переказано на картковий рахунок відповідача грошові кошти у сумі 144 600,00 грн.

На думку позивача, враховуючи, що сторонами не було укладено договір позики, або будь-який інший правочин, що регулює порядок надання у користування та повернення грошових коштів, такі кошти вважаються отриманими відповідачем безпідставно.

Крім цього, 03.10.2019 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у сумі 144 600,00 грн. протягом семи днів з моменту її пред`явлення, проте жодних дій, спрямованих на повернення коштів відповідачем вчинено не було.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати його позов задовольнити, посилаючись на те, що суд безпідставно застосував строк позовної давності та безпідставно не застосував положення ст. 1212 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 16.04.2016 року по 27.09.2016 року позивачем було переказано на картковий рахунок відповідача грошові кошти у сумі 144 600,00 грн. наступними платежами: 16.04.2016 - на суму 50 000,00 грн.; 16.04.2016 - на суму 40 000,00 грн.; 21.04.2016 - на суму 30 000,00 грн.; 06.07.2016 - на суму 10 000,00 грн.; 26.08.2016 - на суму 4 600,00 грн., що підтверджується довідкою T70; 215960 від 19.08.2019.

03.10.2019 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у сумі 144 600,00 грн. протягом семи днів з моменту її отримання.

24.10.2019 року представником позивача було підписано та подано позовну заяву про стягнення грошових коштів.

Позивач стверджує, що між сторонами було укладено договір позики, однак жодного документального підтвердження укладення договору позики чи іншого правочину у письмовому вигляді суду надано не було.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на перевищення позивачем строків позовної давності та наполягає на застосуванні норм ст. 267 ЦК України.

Встановивши вказані обставини, суд відмовив у задоволенні позову за пропуском строків позовної давності.

Проте такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-3090цс15: Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У цій справі позивачем були передані відповідачу кошти у борг. Позивач звернувся до суду із позовом посилаючись на ст.1212 ЦК України. Начебто, строк виконання зобовязання з повернення позики настав. Проте, такі доводи є безпідставні.

ВСУ формулює висновок наступним чином: у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Правова позиція ВСУ (постанова судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13): У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України не ґрунтуються на вимогах закону.

Проте згідно з частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Таким чином в цій частині, коли право та інтерес позивача з підстав зазначених у позові не порушується, позовна давність не може бути застосована, оскільки суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Інші аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, його висновків не спростовують та не є підставами для його скасування.

З вказаних вище підстав не заслуговують на увагу і доводи зазначені у відзиві.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів-відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючого В.В. Гуль

Судді Є.М. Суханова

Я.С. Мельник