КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/4183/20 головуючий у суді І інстанції: Коробенко С.В.
провадження №22-ц/824/4419/2022 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Олійника В.І., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду від 16 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договорому якому просив стягнути заборгованість за тілом кредиту - в сумі 99722,80 гривень, а заборгованості за процентами - в сумі 38768,35 гривень (за період з 21.10.2015 по 13.09.2019).

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 21 жовтня 2015 року між КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 100000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначає, що в порушення умов кредитного відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання не виконувала та станом на 30 січня 2020 року мала заборгованість по договору на загальну суму в розмірі 151831,40 гривень, яка включала в себе: - 99722,80 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 52108,60 гривень - заборгованість за процентами.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду від 16 червня 2021 року позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21.10.2015 року в сумі 99722,80 гривень (тіло кредиту). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1513,58 гривень.

Ухвалою Солом`янського районного суду від 23 листопада 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 16 червня 2021 року про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.10.2015 відмовлено.

Не погодившись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що судом першої інстанції проігноровано доказ наданий позивачем, а саме ксеро-копію «заяви-анкети» від 21 жовтня 2015 року в якій навіть не зазначено кредитний ліміт та яка не містить підпис позичальниці, в якій процентна ставка не зазначена взагалі, а також вказана анкета не містить умов договору про встаовлення відповідальності у вигляді неустойки, пені та штрафів за порушення забов'язання.

Звертає увагу суду на те, що позивач до позовної заяви надає ксерокопії, які навіть не завірені печаткою банку. Також вказує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості вчинено з порушенням вимог п. 1 ч. 2 ст. 254 ЦК України. Посилається на постанову ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі №342180/17.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішенння суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість 99722,80 гривень за тілом кредиту.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ввитяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. Відсутні підстави вважати, що Сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, та відповідальність за прострочення виконання зобов`язань. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно доч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаного нормою закону підставою для бухгалтерського облік господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Встановлено, що 21 жовтня 2015 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого Відповідачці було надано кредитну лінію на суму в розмірі 100000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами згідно з діючими тарифами.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідачки у заяві.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано 99722,80 гривень заборгованості за тілом кредиту, 38768,35 гривень відсотків за користуванням кредитом в період з 21.10.2015 по 13.09.2019.

У Анкеті-заяві від 21 жовтня 2015 року, яка містить підпис позичальника ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена. Крім того, зазначена Анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Позивач, крім стягнення тіла кредиту, просить також стягнути з Відповідачки проценти за користування кредитом.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку Відповідачка була ознайомлена та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву від 21 жовтня 2015 року. А також немає підтвердження того, що зазначені документи на момент отримання Відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань.

Подана позивачем роздруківка Правил надання банківських послуг в Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не може вважатися складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У матеріалах справи наявна виписка по рахунку відповідача у якій зазначено коли, де та які суми відповідач знімала кошти готівкові з картки та придбання різного виду товарів за безготівковий розрахунок. Зазанченитй доказ відповідачем не спростований.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту,оскільки відповідач підписала Анкету-заявута на підставі цього їй було встановленно кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 100000 гривень, що підтверджується довідкою про зміну ліміту умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленоі на відповідача. Крім того, матеріали справи не містять доказів про повернення вказаних коштів позивачу.

Щодо стягнення відсотків, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоленні позову у стягненні відсотків, оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами.Крім того в матералах справи відсутні данні,яку саме відповідач отримала картку та відповідно не можливо визначити і тарифний план за зазначеною карткою.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігноровано доказ наданий позивачем, а саме ксеро-копію «заяви-анкети» від 21 жовтня 2015 року в якій навіть не зазначено кредитний ліміт та яка не містить підпис позичальниці, в якій процентна ставка не зазначена взагалі, а також вказана анкета не містить умов договору про встаовлення відповідальності у вигляді неустойки, пені та штрафів за порушення забов`язання, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідач підписала Анкету-заяву та на підставі цього їй було встановленно кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 100000 гривень, що підтверджується довідкою про зміну ліміту умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленоі на відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач до позовної заяви надає ксерокопії, які навіть не завірені печаткою банку, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи наяні документи додані до позовної заяви завірені печаткою, які завірені з оригіналу. Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що банк правомірно не завірив печаткою копію паспорта надану відповідачем, оскільки її завірила сама відповідач. Крім того, печеткою може бути завірено лише копія зроблена з оригіналу, а не з копії.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості вчинено з порушенням вимог п. 1 ч. 2 ст. 254 ЦК України та посилається на постанову ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі №342180/17, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції цим керувався, відмовляючи у задоволення позовних вимог про стягнення відсотків.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду від 16 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «17» травня 2022 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко О.І. Сліпченко В.І. Олійник