Ухвала

16 травня 2022 року

м. Київ

справа № 444/189/21

провадження № 61-4153ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що відповідач є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними був зареєстрований 02 вересня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області (актовий запис про одруження № 86). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки «Peugeot Expert», 2002 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем та знаходиться у його користуванні та володінні. Оскільки спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, тому ще в 2015 році шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу з відповідачем питання щодо поділу спільно нажитого автомобіля не було, оскільки на той час було досягнуто згоди щодо користування спірним автомобілем. До 2020 року не було конфліктів з відповідачем щодо спільного користування даним автомобілем, як спільно нажитим майном подружжя. Однак в 2020 році була змушена звернутися до суду із позовом про стягнення коштів на додаткові витрати на дитину, пов`язані з лікуванням, після чого відповідач категорично відмовився надавати спільно придбаний за час перебування у шлюбі автомобіль у користування і саме тому вона змушена звернутися до суду із даним позовом. Оскільки відповідач почав чинити перешкоди у користуванні спільно нажитим майном з червня місяця 2020 року, у зв`язку із чим вважає, що нею не пропущено строк позовної давності.

На підставі вищевказаного позивачка просила визнати автомобіль марки «Peugeot Expert», 2002 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя, поділити спільно нажите майно подружжя, визнавши в порядку поділу майна подружжя за відповідачем право власності на спірний автомобіль, виділивши даний автомобіль у натурі відповідачу та зобов`язати відповідача сплатити половину дійсної ринкової вартості спірного автомобіля в розмірі 70 000 грн, поклавши вказану суму на депозитний рахунок суду або добровільно сплативши її позивачу.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, позов задоволено частково.

Автомобіль марки «Peugeot Expert», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як колишнього подружжя.

Поділено спільно нажите майно подружжя, та визнано в порядку поділу майна подружжя, за відповідачем ОСОБА_1 право власності на автомобіль, марки «Peugeot Expert», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 109 тис. грн, виділивши даний автомобіль у натурі відповідачу.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_3 половину дійсної ринкової вартості автомобіля марки марки «Peugeot Expert»,

2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що становить відповідно 54 500 гривень, поклавши дану суму на депозитний рахунок суду, або добровільно сплативши ОСОБА_3

05 травня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Предметом позову у цій справі є поділ майна подружжя, тобто ціна позову становить 109 000 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 21 лютого

2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого

2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська