Дата документу 05.10.2022 Справа № 337/4748/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 337/4748/21 Головуючий у 1-й інстанції Сидорова М.В.
Провадження №22-ц/807/1591/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Запорізька обласна організація всеукраїнської професійної спілки працівників Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», про поновлення на роботі, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Запорізька обласна організація Всеукраїнської професійної спілки працівників АТ КБ «ПриватБанк», про поновлення на роботі, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що 27.09.2007р. позивач ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду провідного персонального менеджера в АТ КБ «ПриватБанк». 30.12.2008р. він був переведений на посаду провідного фінансового менеджеру з продажу послуг клієнтам малого та середнього бізнесу, 28.05.2012р. переведений на посаду заступника керуючого відділенням Лівобережного відділення Південно-Східного РУ, 01.03.2013р. на посаду начальника відділення Заводського відділення Південно-Східного РУ, 01.01.2015р. на посаду керуючого відділенням Хортицького відділення Південно-Східного РУ, 19.11.2018р. на посаду керівника Напрямку обслуговування VIP-клієнтів Запорізького РУ, з 11.01.2021р. на посаду керівника Напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів Південно-Східного макрорегіонального управління.

30.07.2021р. ОСОБА_1 звільнений з займаної посади на підставі наказу №Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021р. у зв`язку із скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Наказ про звільнення прийнятно на підставі наказу №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021р. «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розкладі банку». В той же день 30.07.2021р. його було ознайомлено з наказом про звільнення, проведено розрахунок. Згодом позивач отримав від відповідача трудову книжку.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки було допущено низку порушень вимог трудового законодавства, зокрема, позивача не було попереджено про наступне вивільнення у строк не пізніше двох місяців; відповідачем не були запропоновані позивачу всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували у Товаристві з моменту прийняття рішення про наступне скорочення штату працівників по день звільнення; відповідач не перевів позивача на вакантну посаду головного менеджера з premіum-обслуговування РП, щодо переведення на яку позивач висловлював свою згоду, більш того подав заяву на зайняття (переведення) вказаної вакантної посади.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021р. про його звільнення, поновити його на посаді керівника напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів Південно-Східного макрорегіонального управління та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.07.2021р. по 06.09.2021р. у розмірі 55350,88грн.

У вересні 2021 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову (уточнена позовна заява), в якій він остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021р. про звільнення позивача ОСОБА_1 , поновити його на посаді керівника напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів Південно-Східного макрорегіонального управління та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді Керівника напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів Південно-Східного макрорегіонального управління.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 383 772,48 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн., витрати на правову допомогу 20 000 грн., а всього 20 908 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 3837,72 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що факт змін в організації виробництва і праці відповідача та скорочення штату, які полягали як у скороченні певних посад, так і у введенні до штатного розпису інших нових посад з іншим обсягом функціональних обов`язків та іншим підпорядкуванням підтверджуються належними і достатніми доказами.

Апелянт стверджує, що відповідачем було запропоновано всі наявні вакантні посади не лише у відокремленому підрозділі, в якому працював позивач, а й у підрозділах Головного банку та у всіх макрорегіональних управліннях. Працівникові було запропоновано посади, які відповідали його спеціальності та кваліфікації та всі інші наявні вакантні посади по банку. З огляду на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» вважає належним дотримання вимог ч. 1 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Посилаючись на недоведеність матеріалами справи факту того, що вивільнюваному працівнику пропонувалося знову працевлаштуватися на загальних умовах на роботу у новоствореному підрозділі, АТ КБ «ПриватБанк» зазначив про невідповідність такого висновку суду першої інстанції з огляду на зібрані у справі докази. Відтак, висновок суду про недотримання відповідачем обов`язку працевлаштування працівника, посада якого скорочується, є помилковим і таким, що не відповідає нормам матеріального права.

Також в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» стверджує про невідповідність визначеного судом розрахунку заробітної плати вивільнюваному працівнику.

20 липня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду від ОСОБА_1 в порядку ст. 360 ЦПК України надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому позивач заперечив проти доводів апелянта. Зазначено, що твердження апелянта щодо не дослідження штатних розписів підрозділу банку не підтверджуються жодними даними. Посилаючись на те, що внаслідок реорганізації було впроваджено істоті зміни, відповідач не зазначив їх суть, крім скорочення штату та створення аналогічних посад.

Зазначено, що посилання відповідача на інтернет-ресурс в частині ознайомлення із переліком вакантних посад із подальшим самостійним обранням посади порушує вимоги чинного законодавства, оскільки обов`язок по працевлаштуванню покладається саме на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

ОСОБА_1 заперечив проти доводів апелянта в частині невірного розрахунку розміру заробітної плати, посилаючись на наявну в матеріалах справи довідку про заробітну плату і доходи (т.1 а.с.50), яка не містить жодних даних про нарахування оплати щорічної відпустки та премій.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

08 вересня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли додаткові пояснення на відзив ОСОБА_1 щодо апеляційної скарги, в яких викладені заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання звільнення таким, що порушує вимоги чинного законодавства та обґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27.09.2007 р. ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду провідного персонального менеджера в АТ КБ «ПриватБанк». 30.12.2008 р. у тому ж Банку переведений на посаду провідного фінансового менеджеру з продажу послуг клієнтам малого та середнього бізнесу, 28.05.2012 р. переведений на посаду заступника керуючого відділенням Лівобережного відділення Південно-Східного РУ, 01.03.2013 р. на посаду начальника відділення Заводського відділення Південно-Східного РУ, 01.01.2015р. на посаду керуючого відділенням Хортицького відділення Південно-Східного РУ, 19.11.2018 р. на посаду керівника Напрямку обслуговування VIP-клієнтів Запорізького РУ, з 11.01.2021 р. на посаду керівника Напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів Південно-Східного макрорегіонального управління.

Відповідні записи містяться у трудовий книжці позивача, визнаються сторонами (т.1, а.с.1011).

Наказом №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021р. «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розкладі банку» було затверджено зміни до організаційної структури 12 макрорегіональних управлінь Банку та підрозділів Головного офісу, зокрема, у зв`язку з ліквідацією підрозділів у складі 12 макрорегіональних управлінь скорочено, у тому числі, посади в Напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів (т.1 арк.173178), який за штатним розписом станом на 29.04.2021р. передбачав одну посаду керівника Напрямку (т.1 а.с.178 зворот).

Водночас, у зв`язку зі створенням нових підрозділів, в тому числі, структурних підрозділів у складі 12 макрорегіональних управлінь, затверджено нові штатні розклади, які вводяться в дію з 05.05.2021р., зокрема, затверджено новий штатний розклад Південно-Східного макрорегіонального управління без відділень (додаток 13), який передбачає, в тому числі, дві посади головного менеджера з premіum-обслуговування (т.1 а.с.183184).

Персональне попередження про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення працівників за №Е.28.0.0.0/3-6869832 від 18.05.2021р., яке було підписано КЕП ОСОБА_3 , направлено ОСОБА_1 в СЕД «ПриватДок». До персонального попередження додано наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021р. та перелік вакантних посад станом на 14.05.2021р. (т.1 а.с.140166, 191192).

Ознайомлення ОСОБА_1 з вказаним персональним попередженням засвідчено його КЕП від 19.05.2021р. о 17:10:55 (т.1 а.с.193).

12 липня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направив до Запорізької обласної організації Всеукраїнської професійної спілки працівників АТ КБ «ПриватБанк» (вих. №20.1.0.0.0/7-125103 від 09.07.2021р.) подання про отримання згоди на вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників через зміни до організаційної структури Банку, в тому числі керівника Напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів РП Подольного О.С., яке було вручено адресату 14.07.2021р. (т.1 а.с.104, 134138).

16 липня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 в СЕД «ПриватДок» персональне попередження №Е.28.0.0.0/3-7061596 від 16.07.2021р. «Про ознайомлення з вакантними посадами в банку», підписане КЕП ОСОБА_4 . До вказаного персонального попередження додано перелік вакантних посад АТ КБ «ПриватБанк» станом на 14.07.2021р. (т.1 а.с.194201,202).

ОСОБА_1 ознайомився з вказаним повідомлення, що засвідчено його КЕП від 19.07.2021р. о 16:38:34 (т.1 а.с.203).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 , після попередження про його можливе звільнення у зв`язку із скороченням його посади, подав заявку/резюме на новостворену посаду головний менеджер з premіum-обслуговування РП, проте, як стверджують представники відповідача, він в порядку проведення відбору не був обраний на претендовану посаду, тому не мав можливості подати заяву про переведення на вказану посаду (т.2 а.с.42, 7172, 145, 149).

Наказом № Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021р. ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Напрямку обслуговування індивідуальних VIP-клієнтів РП Південно-Східного макрорегіонального управління з 30.07.2021р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.

Підставою звільнення ОСОБА_1 у вказаному наказі зазначено: наказ Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021р., персональне попередження про зміни в організації і праці та наступне вивільнення працівників №Е.28.0.0.0/3-6869832 від 18.05.2021р., персональне попередження про ознайомлення з вакантними посадами в банку №Е.28.0.0.0/3-7061596 від 16.07.2021р. (т.1 а.с..12, 179).

29 липня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 в СЕД «ПриватДок» наказ про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021р. (т.1 арк. 179-180). Ознайомлення ОСОБА_1 з вказаним наказом засвідчено його КЕП від 29.07.2021р. о 17:57:34 (т.1 а.с.181).

30 липня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 поштовим зв`язком трудову книжку та копію наказу про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7096135-п від 29.07.2021р., які позивач отримав 03.08.2021р. (т.1 а.с.186).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 червня 2012 року у справі № 6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку із такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Крім того, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне вивільнення.

Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації роботодавець міг документально підтвердити факт попередження працівника не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 161/7196/19 визначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника… Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, постанові від 18.09.2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18) провадження № 11-431асі18.

Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року та набрала чинності для України 16.05.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при звільненні позивача, відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, останнім не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивачів про наступне вивільнення по день звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а тільки запропонував одну посаду, яка на думку відповідача відповідала спеціальності позивача. Посилання відповідача на інтернет ресурс та зазначення, що позивач може ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду за посиланням: https://privatbank.ua/work, не є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань, що передбачені ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки неможливо встановити, які саме вакансії на той період перебували на вказаному відповідачем інтернет ресурсі, чи були там всі наявні в той час вакантні посади, чи ознайомився позивач з вказаним переліком вакансій і взагалі, чи мав позивач доступ до вказаного інтернет ресурсу.

Колегією встановлено, що позивачу не було запропоновано усіх інших вакантних посад (інших робіт), оскільки доказів такого матеріали справи не містять. А посилання в апеляційній скарзі про направлені повідомлення, колегія суддів відхиляє, оскільки такі не містять підпису позивача.

Твердження апелянта про те, що направлене банком позивачу посилання на інтернет-ресурс, офіційний сайт АТ КБ «ПриватБанк», на якому він міг ознайомитися із актуальним списком вакантних посад, не свідчать про виконання банком, як роботодавцем, обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, оскільки при звільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці саме на роботодавця покладено обов`язок з їх працевлаштування, тобто запропонувати працівнику усі вакантні посади на підприємстві. Проте банком належних та допустимих доказів на підтвердження виконання такого обов`язку не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України, а тому наявні підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та посилання в апеляційній скарзі на складені скаржником таблиці, колегія суддів відхиляє, оскільки протягом розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач не наводив свої розрахунків середньої заробітної плати та не наголошував на невідповідності довідок, наданих позивачем, які ним було отримано у апелянта.

Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними з огляду на їх безпідставність; такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді: