ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2267/22 Справа № 184/13/21 Суддя у 1-й інстанції - Гукова Р. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідачі: Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, Комунальний заклад дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області, завідуюча комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача 1- Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, ухваленого суддею Гуковою Р.М. у м.Покров Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 19 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 взвернувся до суду з позовом до відповідачів: Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, Комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області, завідуючої комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання звільнення з роботи незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогул.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 15 червня 2020 року працював на посаді робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель в комунальному закладі дошкільної освіти «Сонечко» (ясла-садку) Покровської міської ради Дніпропетровської області.

При прийомі на роботу завідуюча комунального закладу дошкільної освіти №11 "Сонечко" (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області Конопліна А.В. окрім заяви про прийняття на роботу змусила його написати заяву про своє звільнення за згодою сторін, але при написанні цієї заяви про звільнення вона повідомила, щоб він дату звільнення не писав і що ця заява буде зберігатись у завідуючої окремо.

Оскільки позивач не є спеціалістом в галузі права, то на той момент він думав, що так і треба робити.

Згодом, 26 листопада 2020 року ОСОБА_2 викликала позивача до себе в кабінет і повідомила, щоб він звільнився з 26 листопада 2020 року, мотивуючи це тим, що останній не брав слухавку в період свого знаходження на лікарняному.

Позивач не бажав і не бажає звільнятись з КЗДО №11 "Сонечко" (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області та бажає надалі працювати на посаді робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель в даному закладі. Жодної добровільної домовленості як з завідувачем КЗДО №11 "Сонечко" так і з будь-якими іншими особами про звільнення позивача з роботи (припинення трудового договору) за згодою сторін з його боку не було, як і не було особистого волевиявлення на звільнення за згодою сторін (припинення трудового договору) або з будь-яких інших причин.

Однак, позивач все таки був змушений підписати заяву про звільнення з даної посади за згодою сторін з 26 листопада 2020 року, хоча в момент написання цієї заяви про звільнення за згодою сторін він особисто повідомляв завідуючу КЗДО №11 "Сонечко" про небажання звільнятись із займаної посади. Але вона увесь час вимагала це зробити і говорила, що саме вона хоче звільнення позивача, і буде так як вона скаже і, що у позивача немає іншого вибору, окрім як звільнитись 26 листопада 2020 року.

Згодом, з`ясувалось, що ОСОБА_2 діяла всупереч діючому законодавству і тоді позивач 23 листопада 2020 року в усному порядку повідомив їй про відкликання своєї заяви про звільнення з роботи 26.11.2020 року, оскільки його добровільної згоди на звільнення не було, як на момент написання даної заяви так і в подальшому.

ОСОБА_2 повідомила, що вона вже вирішила, що позивач в неї працювати більше не буде. Письмове відкликання заяви про звільнення з роботи 26.11.2020 року ОСОБА_2 безпідставно відмовилась приймати, у зв`язку з чим позивач був вимушений надати це відкликання до управління освіти Покровської міської ради Дніпропетровської області, але у відповіді про розгляд звернення щодо відкликання заяви про звільнення позивача з роботи, останньому було відмовлено.

Відмову мотивовано тим, що заява на звільнення була написана за згодою сторін і у заяві була домовленість з роботодавцем про певну дату припинення трудового договору. Але при розгляді звернення про відкликання заяви позивача про звільнення не було враховано, що ця заява була написана не з власної ініціативи, а під тиском ОСОБА_2

27 листопада 2020 року позивач прийшов на роботу, але медсестра дитячого садочку останнього до роботи не допустила, мотивуючи це тим, що було усне розпорядження ОСОБА_2 про недопущення ОСОБА_1 до роботи.

Копію трудової книжки ним було отримано 27.11.2020р., а копію наказу про звільнення 28.11.2020р.

Оскільки позивач не згоден зі своїм звільненням та вважає, що його звільнення було незаконне, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача 1: Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, відповідача 2: Комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області, відповідача 3: завідуючої комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання звільнення з роботи незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, задоволені.

Визнано незаконним та скасовано наказ №37-к/тр від 17.11.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади робітника з комплексного обслуговування й ремонту будівель КЗДО № 11 за угодою сторін з 26.11.2020 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді робітника з комплексного обслуговування й ремонту будівель КЗДО № 11 з 27 листопада 2020 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу - з дня звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі, що становить 13495,44 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення виплати заробітної плати за один місяць.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року виправлена описка в рішенні Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року та абзац п`ятий резолютивної частини викладено в новій редакції: «Стягнути з Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі, що становить 13495,44 грн.».

Додатковим рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто з кожного Відповідача на користь Позивача судовий збір в розмірі 605,33 грн. та стягнуто з кожного Відповідача на користь держави по 605,33 грн. судового збору.

Відповідач 1- Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог, поклавши судові витрати на Позивача.

При цьому скаржник зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, що Позивач власноруч написав заяву про звільнення за угодою сторін з 26.11.2020 року. Відповідач вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору, така угода була оформлена між сторонами по справі, шляхом подання працівником заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 26 листопада 2020 року, на підставі якої було видано наказ по КЗДО №11 від 17.11.2020 №37-к/тр «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ».

При домовленості між працівником і роботодавцем, про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді роботодавця і працівника, що викладене в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відеозапис, який покладено судом за основу прийнятого рішення, подано Позивачем після пред`явлення позову без зазначення будь-яких причин неподання вказаного доказу у визначений ст.83 ЦПК України строк, а судом цей відеозапис в порушення вимог ЦПК України прийнято як доказ та покладено в основу оскаржуваного рішення.

Окрім того, скаржник зазначає, що відеозапис являється електронним доказом, до якого норми ст.100 ЦПК України ставлять додаткові вимоги, такі як, засвідчення електронного доказу електронним цифровим підписом, зазначення Позивачем про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу, які також судом проігноровані, тобто, наразі невідомо, що суд досліджував при розгляді справи, оригінал чи копію відеозапису, якщо копію, то де знаходиться оригінал даного відеозапису, ким, коли і де він був зроблений.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відповідача-1 підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 15 червня 2020 року працював на посаді робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель в комунальному закладі дошкільної освіти «Сонечко» (ясла-садку) Покровської міської ради Дніпропетровської області, що підтверджується відомостями з трудової книжки (а.с.8).

13.11.2020р. ОСОБА_1 власноруч написав заяву про звільнення його з посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель в комунальному закладі дошкільної освіти «Сонечко» (ясла-садку) Покровської міської ради Дніпропетровської області з 26.11.2020р. за згодою сторін (а.с.49).

Однак, 24.11.2020р. ОСОБА_1 надав заяву про відкликання заяви про звільнення його з посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель в комунальному закладі дошкільної освіти «Сонечко» (ясла-садку) Покровської міської ради Дніпропетровської області за згодою сторін (а.с.9).

Разом з тим, як вбачається із трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 26.11.2020р. було звільнено з посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель в комунальному закладі дошкільної освіти «Сонечко» (ясла-садку) Покровської міської ради Дніпропетровської області за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , дослідивши в судовому засіданні наданий позивачем відеозапис, дійшов висновку, що волевиявлення позивача на звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП, а саме за згодою сторін відсутнє, натомість фактично мало місце звільнення працівника за ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 29 червня 2018 року.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України

(за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.

Так у позовні заяві позивач зазначає, що при прийомі на роботу завідуюча комунального закладу дошкільної освіти №11 "Сонечко" (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області Конопліна А.В. окрім заяви про прийняття на роботу змусила його написати заяву про своє звільнення за згодою сторін, але при написанні цієї заяви про звільнення вона повідомила, щоб він дату звільнення не писав і що ця заява буде зберігатись у завідуючої окремо, та оскільки позивач не є спеціалістом в галузі права, то на той момент він думав, що так і треба робити.

Також, у позовні заяві позивачем зазначено, що згодом, 26 листопада 2020 року ОСОБА_2 викликала позивача до себе в кабінет і повідомила, щоб він звільнився з 26 листопада 2020 року, мотивуючи це тим, що останній не брав слухавку в період свого знаходження на лікарняному. Позивач не бажав і не бажає звільнятись з КЗДО №11 "Сонечко" (ясла-садок), жодної добровільної домовленості як з завідувачем КЗДО №11 "Сонечко" так і з будь-якими іншими особами про звільнення позивача з роботи (припинення трудового договору) за згодою сторін з його боку не було, як і не було особистого волевиявлення на звільнення за згодою сторін (припинення трудового договору) або з будь-яких інших причин, однак позивач все таки був змушений підписати заяву про звільнення з даної посади за згодою сторін з 26 листопада 2020 рок (а.с.1-2).

У рішенні суд першої інстанції зазначив, що шляхом відтворення у судовому наданого позивачем відеозапису слідує, що ОСОБА_1 прямо заявляє про своє небажання звільнятися із займаної посади, натомість відповідач 1 вимагає від позивача підписання відповідної заяви про звільнення за згодою сторін із зазначенням дати звільнення 26.11.2020р., обґрунтовуючи це не реагуванням позивача на телефонні дзвінки керівництва комунального закладу під час перебування останнього на лікарняному. Також під час вручення позивачу копії трудової книжки та наказу про звільнення останній неодноразово заявляв, що не бажає звільнятись.

Під час підготовки справи до апеляційного розгляду, колегія суддів також переглянула наданий позивачем відеозапис, проте не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що Відповідач- 3 вимагає від позивача підписання відповідної заяви про звільнення за згодою сторін із зазначенням дати звільнення 26.11.2020р.

З відеозапису слідує, що ОСОБА_1 під час перебування в кабінеті завідуючої КЗДО №11 "Сонечко" Конопліної А.В. (Відповідач-3) саме 26 листопада 2020 року останній робочий день, дійсно казав про те, що він має бажання продовжити роботу на займаній посаді, однак у розмові з роботодавцем йому було повідомлено, що він 13 листопада 2020 року написав заяву про звільнення за згодою сторін з 26 листопада 2020 року. При цьому з відеозапису вбачається, що ОСОБА_2 говорить позивачу про те, що останній, в день написання заяви не просив його не звільняти та не давав ніяких обіцянок роботодавцю щодо зміни свого відношення до роботи.

Наданий позивачем відеозапис спростовує твердження позивача про те, що заяву на звільнення за згодою сторін він писав ще при прийомі на роботу без проставленої у заяві дати звільнення, як твердження про те, що 26 листопада 2020 року ОСОБА_2 викликала позивача до себе в кабінет і повідомила, щоб він звільнився з 26 листопада 2020 року, натомість відеозапис підтверджує, що заява про звільнення за згодою сторін була написана позивачем особисто 13 листопада 2020 із зазначенням дати звільнення 26 листопада 2020 року. Підтверджень тому, що 13 листопада 2020 року під час написання заяви про звільнення за згодою сторін, Відповідач -3 вимагала від позивача підписання відповідної заяви про звільнення за згодою сторін із зазначенням дати звільнення 26.11.2020р., відеозапис не містить.

З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, висновок суду першої інстанції, що при звільненні ОСОБА_1 мало місце звільнення працівника за ініціативи власника або уповноваженого ним органу за відсутності волевиявлення позивача за згодою сторін, колегія суддів вважає неправильним.

Судом апеляційної інстанції не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін 13 листопада 2020 року було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, а наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів також враховано, що судом першої інстанції не встановлено обопільна згода відповідача, як роботодавця, та позивача, як працівника, на скасування угоди про звільнення позивача, а тому позивача було правомірно звільнено з роботи за згодою сторін.

Отже, за викладених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

У абзаці 6 п.20 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року, судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно здійснюється й розподіл судових витрат.

Нормами ч.6 ст.141 ЦПК визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідачем-1 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 2724 грн., який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача 1- Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог до відповідача 1: Управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, відповідача 2: Комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області, відповідача 3: завідуючої комунального закладу дошкільної освіти №11 «Сонечко» (ясла-садок) Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання звільнення з роботи незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: