РІШЕННЯ

Іменем України

10.01.2022 Справа №607/116/22 Провадження № 2-о/607/4/2022

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Марциновської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Максим`юк Я.Е.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Майки М.Б.,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

УСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про видачу обмежувального припису. Вимоги, викладені у заяві, обґрунтовує тим, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також проживає син заявника ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу вчиняє відносно заявника психологічне, фізичне та економічне насильство. Таке насильство виражається у тому, що ОСОБА_2 неодноразово погрожував заявнику ножем, агресивно поводить себе по відношенню до заявника, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, перешкоджає заявнику вільно володіти належним їй майном, зачиняє на ключ двері кімнати та не дає заявнику можливості користуватися меблями, речами домашнього вжитку. За вчинення домашнього насильства по відношенню до заявника ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП. Вказане також стало підставою того, що судом вже постановлювались рішення про видачу обмежувальних приписів стосовно ОСОБА_2 . Однак поведінка останнього по відношенню до заявника не змінилась та ОСОБА_2 продовжує вчиняти відносно ОСОБА_1 домашнє насильство.

За таких підстав відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявник просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав з покладенням на нього таких обов`язків: 1). заборонити перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) заборонити наближатися на відстань ближче 50 метрів до ОСОБА_1 та переслідувати її у будь-який спосіб; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 4) заборонити вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 06.01.2022.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримала з викладених у ній підстав та просила заяву задовольнити повністю. Пояснила, що 25.11.2021 після відбування покарання її син повернувся додому за місцем їх спільного проживання. При цьому син був п`яний, почав їй погрожувати ножем, обзивати її та шарпати за тіло, а тому вона викликала працівників поліції. Зазначила, що домашнє насильство син вчиняє відносно неї протягом тривалого часу. Вказала, що економічне насильство полягає у тому, що вона сплачує усі комунальні послуги, купує необхідні продукти, а син коштів їй не дає.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Майка М.Б. вважав, що є підстави для задоволення заяви. Зазначив, що відносно ОСОБА_2 вже двічі виносились обмежувальні приписи з підстав вчинення домашнього насильства до ОСОБА_1 . Також вироком суду від 31.05.2021 ОСОБА_2 був засуджений за невиконання обмежувального припису. Однак відносини між заявником та заінтересованою особою після цього не покращились. Вважає, що обмежувальний припис може носити і превентивний характер.

У судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_2 вважав, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з тих підстав, що обставини, викладені ОСОБА_1 у заяві, не відповідають дійсності. Зазначив, що 25.11.2021 не вчиняв насильство щодо матері. Також вказав, що остання постійно йому телефонує з проханням допомогти і він їй завжди допомагає, купує ліки тощо. Вдома він усе ремонтує, періодично дає матері гроші. Вказав, що насильство над матір`ю вчиняє його молодший брат, а не він. Не обізнаний про те, що протягом останнього часу двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Зазначив, що минулі рази, коли відносно нього виносився обмежувальний припис, він проживав у знайомих.

Заслухавши учасників справи, дослідивши зміст заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується відповідною відміткою, проставленою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 .

Так само за цією адресою проживає і заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані обставини у судовому засіданні визнавались учасниками справи, а тому згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому суд відхиляє за неналежністю довідку приватного підприємства «Наш дім» № 4168, в якій зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки така довідка датована ще 11.07.2019 та не доводить факт реєстрації заінтересованої особи за вказаною адресою станом на січень 2022 року.

Також суд встановив, що квартира, у якій проживають заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 - 2/5 частки, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/5 частці кожному. Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05.01.2001, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.2008, виданого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3736, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19915881 від 17.08.2008, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль).

Суд зазначає, що організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом - Закон).

Так само і згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За змістом п. 3, 4, 7, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку та спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Так, в обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказала, що її син ОСОБА_2 кілька років поспіль вчиняє щодо неї діяння психологічного, фізичного та економічного насильства.

На підтвердження цих діянь та спричинення їй шкоди заявник надала суду такі докази:

- копію довідки № К-343 від 20.12.2021, виданої Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області, зі змісту якої вбачається, що 21.08.2021, 29.11.2021 та 02.12.2021 ОСОБА_1 зверталась на спеціальну лінію «102» та до керівництва Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області з заявами щодо неправомірних дій зі сторони ОСОБА_2 , 1975 року народження, та вчинення останнім щодо ОСОБА_1 систематичного домашнього насильства. За наслідками таких заяв та звернень були складені протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, які скеровані на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області;

- копії постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.01.2015, 26.02.2015, 07.03.2015, 31.03.2015, 15.01.2020, 24.06.2020, 30.09.2020, 05.10.2021, 16.12.2021, якими ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно його матері ОСОБА_1 ;

- копію вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2021, яким ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 390-1 КК України, за умисне невиконання обмежувальних приписів;

- копії рішень Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2019 та від 24.06.2020, а також копію постанови Тернопільського апеляційного суду від 19.11.2019, якими за заявами ОСОБА_1 застосовувались обмежувальні приписи відносно ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Враховуючи положення Закону, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 3 ст. 26 Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Заявник ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо свого сина ОСОБА_2 , обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне, фізичне та економічне насильство, яке виразилось зокрема, у тому, що ОСОБА_2 неодноразово погрожував заявнику ножем, агресивно поводить себе по відношенню до заявника, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, перешкоджає заявнику вільно володіти належним їй майном, зачиняє на ключ двері кімнати та не дає заявнику можливості користуватися меблями, речами домашнього вжитку. З метою захисту власного здоров`я та припинення фактів насильства заявник неодноразово зверталася до правоохоронних органів.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що заявником доведено, що ОСОБА_2 впродовж тривалого часу вчиняє щодо ОСОБА_1 психологічне та фізичне насильство, яке виражається у висловлюванні нецензурною лайкою, систематичному та тривалому психологічному тиску, приниженні, погрозах, штовханні та шарпанні. Факти вчинення такого насильства підтверджуються постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно його матері ОСОБА_1 . Такі постанови суд визнає належними та допустимими доказами, оскільки вони виготовлені з Єдиного державного реєстру судових рішень та на них додатково міститься інформація з офіційного сайту Судової влади України щодо номеру та категорії справи, а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Сукупність таких даних дає можливість суду встановити, що ці постанови дійсно винесені відносно ОСОБА_2 та останній був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП.

Так само суд вважає, що заявником доведена тривалість та систематичність вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства. Вказане вбачається зі змісту рішень Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2019 та від 24.06.2020, а також постанови Тернопільського апеляційного суду від 19.11.2019, якими за заявами ОСОБА_1 вже застосовувались обмежувальні приписи відносно ОСОБА_2 . Крім цього, такі обставини можливо встановити і з урахуванням кількості постанов про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Разом з тим суд доходить висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 в частині вчинення ОСОБА_2 відносно неї економічного насильства. Доводи заявника, що таке насильство виразилось у тому, що заінтересована особа перешкоджає заявнику вільно володіти належним їй майном, зачиняє на ключ двері кімнати та не дає заявнику можливості користуватися меблями, речами домашнього вжитку, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. При цьому зі змісту наданих ОСОБА_1 постанов суду не вбачається, щоб ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності саме за фактом вчинення економічного домашнього насильства.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 психологічного та фізичного домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Відтак з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої ОСОБА_1 суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав.

Щодо обсягу обмеження цих прав суд зазначає таке.

У своїй заяві ОСОБА_1 просила встановити ОСОБА_2 такі заборони: 1). заборонити перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) заборонити наближатися на відстань ближче 50 метрів до ОСОБА_1 та переслідувати її у будь-який спосіб; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 4) заборонити вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Разом з тим перелік заходів тимчасового обмеження прав кривдника визначений у ч. 2 ст. 26 Закону. Такий перелік чітко визначений законодавцем, додатковому розширенню і доповненню не підлягає та при цьому не містить заборони наближатися кривднику до потерпілої особи на певну відстань та переслідувати її у будь-який спосіб. Відтак вимога ОСОБА_1 в частині встановлення цієї заборони не узгоджується з вимогами закону та задоволенню не підлягає.

Так само заявником не доведено, що вчинення ОСОБА_2 відносно неї насильства здійснювалось за допомогою листування чи телефонних перегорів, а також в місцях, відмінних від місця спільного проживання кривдника та потерпілої, де остання могла б переховуватися від переслідування. Відтак суд не вбачає підстав для покладення на заінтересовану особу заборони особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, а також вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

З урахуванням викладеного суд вважає, що дієвим та достатнім для забезпечення захисту прав потерпілої, а також пропорційним встановленим судом фактам вчинення домашнього насильства буде заборона ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 місяці.

При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справі East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04 від 23.01.2014).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу

у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно

із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням,

й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису

у порядку, визначеному Законом, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.02.2021, ухваленій у справі № 766/13927/20-ц.

Відтак і суд доходить висновку, що саме такі вид та строк дії обмежувального припису, про необхідність визначення якого суд зазначив вище, є необхідними, щоб гарантувати постраждалій особі безпеку та основоположні права і свободи людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного життя, та пропорційним втручанням у права і свободи кривдника.

Керуючись ст. 1, 4, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. 4, 76-82, 258, 259, 263-265, 273, 350-1 - 350-6, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким визначити захід тимчасового обмеження прав кривдника у виді заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 (два) місяці.

В іншій частині заяви відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, віднести на рахунок держави.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду безпосередньо або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник заявника: адвокат Майка Максим Борисович, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

CуддяІ. В. Марциновська