Номер провадження: 22-ц/813/5654/22
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Рибачук О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року у складі судді Ковтун Ю.І.,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, укладеного між ним та зареєстрованого 12 липня 2003 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №524.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами немає почуття любові, взаєморозуміння та довіри. Вже багато років відповідач систематично повертається додому у нетверезому стані та може не приходити до дому по кілька днів. З червня 2021 року відповідач проживає за містом. На думку позивача, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 липня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 524.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення не містить жодного посилання на докази, на підставі яких встановлені обставини справи. Судом не надано жодної мотивованої оцінки доводам відповідача та не зазначено в судовому рішенні позиції відповідача та мотиви відхилення її доводів. Суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі у зв`язку з необхідністю надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення, з огляду на те, що відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, та наполягала на збереженні сімейно-шлюбних стосунків. Тобто, суд першої інстанції позбавив відповідача можливості примиритися з позивачем та зберегти сім`ю.

В письмових поясненнях позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені. ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на розірванні шлюбу, наголошуючи, що розгляд справи триває рік, примирення неможливе, примушування до перебування у шлюбних відносинах неприпустимо, є порушенням його прав та свобод. ОСОБА_2 в особі представника подала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на необхідність особисто взяти участь у розгляді справи, неможливість явки в судове засідання через воєнний стан, перебування поза межами країни.

Враховуючи те, що заява про відкладення судового засідання подана ОСОБА_2 втретє, правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції ані вона, ані її адвокат не скористалися, доказів існування об`єктивних перешкод для участі у справі в такий спосіб не надали, втім справа про розірвання шлюбу перебуває в провадженні суду біля року, кожна сторона має право на її вирішення протягом нетривалого строку, то справу розглянуто за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, так як вони в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про що зроблений актовий запис №524, прізвище після одруження відповідача ОСОБА_4 .

Від шлюбу сторони мають двох доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01.07.2021 сторонами у справі укладено договір між батьками про сплату аліментів на дітей, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати аліменти на дітей у визначеному договором розмірі.

Також між сторонами у справі 01.07.2021 укладено договір про поділ майна, що є спільною власністю подружжя.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що відносини між ним та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції, стосунки та шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршились, спільне господарство вони не ведуть. Із поданих до суду першої інстанції та апеляційної інстанції заяв позивача вбачається, що він не бажає продовження шлюбних відносин із відповідачкою.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу зі спливом значного часу після звернення до суду з цим позовом, а отже у сторін була можливість примирення, яке у даному випадку не відбулося, тому наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

Відповідач всупереч процесуальному обов`язку, передбаченому ст. ст. 12, 81 ЦПК України на спростування цих висновків належних і допустимих доказів не надала.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 56 СК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільного господарства не ведуть, бажання щодо відновлення шлюбних стосунків з відповідачкою позивач не висловив.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_2 порушує його права та впливає на його інтереси.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навела обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 17.05.2022.

Головуючий:

Судді: