Справа № 404/1124/21
Провадження №2/405/552/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Гаврилюк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №404/1124/21 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Кіровського районного суду м.Кіровограда з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року, яка станом на 06.01.2021 року становить 53 465 грн. 82 коп., зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07.02.2011 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, поряд з цим відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість та сторони 18 лютого 2019 року підписали Додаткову угоду, відповідно до умов якої Банк здійснює анулювання частини заборгованолсті, яка зазначена в п.1.2 Додаткової угоди, якщо Клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки, вказані в п.1.5.1 Додаткової угоди. Строк повернення кредиту вказаний в п.1.3 Додаткової угоди. Відповідно до п.1.7 Угоди в разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п.1.5.2, понад 31 безперервно: терміном повернення кредиту згідно з п.1.7.1 є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п.1.3 угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п.1.7.1 Угоди), - є простроченою. Крім того, позивач зазначив, що при укладенні кредитного договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який не може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, в свою чергу, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, за яким станом на 06.01.2021 року заборгованість за кредитним договором становить 53 465 грн. 82 коп., з якої: 1 472 грн. 04 коп. заборгованість за кредитом; 5 799 грн. 74 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 46 194 грн. 04 коп. заборгованість за пенею, яку позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 , а також покласти на відповідача і понесені судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Кіровограда від 01 березня 2021 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м.Кіровограда на підставі п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 02 червня 2021 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості прийнято до провадження, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання та викликом в судове засідання учасників справи.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, судом повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України представником позивача Гребенюком О.С. подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, судом повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду справи в порядку ч.ч.5, 6 ст.128 ЦПК України, причини не явки суду не відомі, заяви, клопотання, відзив на позов відповідач не подавала.

Судом при цьому відзначається, що відповідно до ч.ч.1, 3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

З огляду на зазначене, суд вважає можливим розгляд справи по суті в судовому засіданні на підставі наявних у ній доказів.

Зваживши доводи, викладені в позовній заяві, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підставу позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

З огляду на зазначене, обґрунтовуючи доводи позовної заяви позивач зазначає той факт, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 07.02.2011 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Також вказує на те, що відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість та сторони 18 лютого 2019 року підписали Додаткову угоду до кредитного договору №SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року. Крім того, вказав, що Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. За позицією позивача відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості, у зв`язку з чим станом на 06.01.2021 року заборгованість за кредитним договором становить 53 465 грн. 82 коп., з якої: 1 472 грн. 04 коп. заборгованість за кредитом; 5 799 грн. 74 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 46 194 грн. 04 коп. заборгованість за пенею.Посилаючись на норми ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 53 465 грн. 82 коп. за кредитним договором №SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року,а також понесені судові витрати.

Щодо даних обставин, судом відзначається, що в межах даної цивільної справи № 404/1124/21, між сторонами виник спір щодо неналежного виконання відповідачем умов Додаткової угоди до кредитного договору№SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року

Також спірні правовідносини сторін регулюються нормами Глави 71 Параграфом 2 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року.

Відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк від 07 лютого 2011 року, в Розділі «Персональні дані» зазачено персональні дані щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому, в зазначеній Анкеті-заяві відсутня інформація про вид картки, та її номер, а так само її видача клієнту, відсутні дані щодо номеру карткового рахунку, розміру кредитного ліміту який є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту та безпосередньо дані розміру кредиту, отриманого відповідачем. Крім того, з зазначеній заяві відсутні умови договору про встановлений і погоджений сторонами за Договором розмір відсоткової ставки, а так само відповідальність за неналежне виконання умов Договору.

Окрім того, в зазначеній заяві відповідач зазначила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, які були їй надані в письмовому вигляді, при цьому, в заяві зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанк разом з Анкетою-заявою, Пам`яткою клієнта та Тарифами складають між сторонами Договір про надання банківських послуг, поряд з цим, суд зауважує, що такі (Умови та Правила надання банківських послугв ПриватБанк) як складова Договору про надання банківских послуг позивачем до позову не надано.

Більш того, та з огляду на викладене, факт ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним.

Крім того, судом встановлено, що 18 лютого 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору №SAMDN1922, метою якої було створення сприятливих умов для виконання клієнтом зобов`язань за кредитним договором №SAMDN1922 від 07 лютого 2011 року, за умовами якої: сторони погодили, що сума заборгованості, яка виникла в період з дати укладення Договору і до дати підписання даної Угоди складає 58 129 грн. 54 коп. (п.1.1); Банк здійснює прощення (анулювання) частини заборгованості, яка виникла в період з дати надання клієнту кредита, а саме: здійснює прощення: процентів на 1 182 грн. 35 коп., пені на 46 194 грн. 04 коп. (п.1.2).

Термін повернення кредиту до 25 травня 2019 року (п.1.3).

Процентна ставка за кредитом становить 0, 01% (п.1.4).

Відповідно до п.п.1.5, 1.6 Додаткової угоди клієнт зобов`язується здійснювати погашення кредита шляхом здійснення платежів на карту № НОМЕР_1 в наступному порядку: здійснити платіж на погашення заборгованості за Договором в розмірі не менше 1 620 грн. в термін не пізніше 18.02.2019 року; подальше погашення заборгованості здійснюється шляхом здійснення платежів в розмірі 3044, 4о грн. до 25-го числа місяця протягом 3-х місяців. Розмір останнього щомісячного платежу становить 3044, 41 грн.

Крім того, в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, передбачених Договором і п.1.5 Угоди, вступають в дію умови про прощення заборгованості, визначені в п.1.2 Додаткової угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачена п.1.4 Угоди. У разі прострочення виконання клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбачених п.1.5.2 Угоди, та/або будь-якого іншого з зобов`язань, передбачених Договором, на 31-й день, умова про прощення частини заборгованості, передбачена п.1.2 , - не застосовується.

Відповідно до п.п.1.7.1, 1.7.2 п.1.7 Додаткової угоди у випадку порушення клієнтом термінів по погашенню кредита, вказаних в п.1.5.2, безперервно більше 31 дня: терміном повернення кредиту є 31-й день з момента такого порушення, однак, в будь-якому випадку не пізніше терміну, зазначеного в п.1.3 Угоди; вся заборгованість за кредитом, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту, - є простроченою.

Окрім того, на підтвердження заборгованості відповідача позивачем в додатках до позовної заяви надано розрахунок заборгованості за договором №SAMDN1922від 18 лютого 2019 року, станом на 06.01.2021 року, за яким: загальний залишок простроченої заборгованості за кредитом (тілом кредиту) становить 1 472, 04 грн., загальний залишок заборгованості за простроченими відсотками становить 5 799, 74 грн., загальна сума нарахованої пені становить 46 194, 04 грн., а всього заборгованість за кредитом становить 63 465, 82 грн.

В свою чергу, суд зазначає, що 18 лютого 2019 року кредитний договір між сторонами не укладався, оскільки 18 лютого 2019 року між сторонами була укладена лише додаткова угода до кредитного договору №SAMDN1922 від 07 лютого 2011 року.

Більш того, зазначений розрахунок заборгованості, проведений співробітником банку, якого неможливо ідентифікувати за прізвищем, у зв`язку з його (прізвища) відсутністю в розрахунку, фактично є відображенням односторонніх математично-арифметичних розрахунків позивача та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових сум.

Таким чином, даний розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом у справі та не замінює собою первинних бухгалтерських документів, які є єдиним джерелом, що належним чином підтверджують заборгованість відповідача.

За частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з правочинів.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст.654 ЦК України).

Крім того, у разі необхідності внесення змін до кредитного договору Банк направляє Позичальнику пропозицію щодо зміни умов кредитного договору (або отримати таку пропозицію від Позичальника). Позичальник розглядає пропозицію і дає відповідь у зумовлений пропозицією ініціатора строк. Зміни і доповнення умов кредитного договору оформлюються у тому самому порядку, в якому оформлений сам договір, тобто письмово, - окремою угодою між сторонами.

В свою чергу, суд зауважує, що відповідний кредитний договір між позивачем та відповідачем, а саме: кредитний договір №SAMDN1922 від 07 лютого 2011 року, на який посилається позивач, та додаткова угода до якого сторонами була укладена 18 лютого 2019 року, у даній справі, - відсутній.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що в межах цивільної справи № 404/1124/21, позивач не надає належних і допустимих доказів, які б доводили зв`язок укладеної між сторонами додаткової угоди до кредитного договору№SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року з кредитним договором №SAMDN1922 від 07 лютого 2011 року, які в сукупності можуть слугувати підставами для стягнення заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач має заборгованість перед позивачем саме у заявленому останнім розмірі, матеріали справи не містять.

Більш того, на переконання суду, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості.

Окрім того, зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо водночас встановити за якими відсотковими ставками, за який період та як саме розраховувались: сума несплаченого тіла кредиту; сума відсотків за користування кредитом та пеня.

Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

Судом також відзначається, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року, яка станом на 06.01.2021 року становить 53 465 грн. 82 коп., з підстав його недоведеності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позову позивачу було відмовлено, судом не вбачається підстав для стягнення з відповідача сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №SAMDN1922 від 18 лютого 2019 року, яка станом на 06.01.2021 року становить 53 465 грн. 82 коп., - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова