Справа № 369/2174/20
Провадження № 2/369/319/22
26.01.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчко А.Я.
за участю секретаря Миголь А.А.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей,-
Позивач ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей, посилаючись на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, котрий розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.08.2020 року. Від шлюбу мають двох дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу проживають з позивачем. Позивач зазначає, що відповідач в процесі виховання дітей участі не приймає. Спроби налагодити стосунки з відповідачем є безрезультатними. Зважаючи на зазначене, позивач вимушена звернутись до суду та просить визначити місце проживання дітей разом з нею.
18.02.2020 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
10.04.2020 року від відповідача до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій відповідач - ОСОБА_3 заявив вимоги про визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 разом з батьком.
Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. 17.12.2020 року було здійснено повторний автоматизований розподіл справ між суддями.
Ухвалою від 18.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання.
14.04.2020 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач позовні вимоги позивача не визнає у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та надуманими, тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
25.05.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, підготовче засідання у вказаній цивільній справі закрито та призначено судовий розгляд справи.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.
12.01.2022 року від відповідача - ОСОБА_3 надійшла заява про залишення зустрічного позову без розгляду, яка ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області задоволена та залишено зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей без розгляду.
Третя особа Служба у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області - в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, просили проводити розгляд справи за їх відсутності.
За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.08.2020 року.
Від шлюбу сторони мають дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Діти проживають разом з матір`ю, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.03.2020 року, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 27.05.2021 року в частині, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців, з визначенням заходів тимчасового обмеження його прав у виді заборони ОСОБА_3 наближатися на відстань ближче, ніж 300 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.09.2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.03.2021 року, задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Постановлено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 9000 грн. (дев`ять тисяч грн.) щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 23 березня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 18 грудня 2019 року.

Відповідно до висновку від 31.03.2020 року за №123 про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами 1 та 2 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Нормою ч. 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.ч. 4-6 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Малолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не досягли десяти років, їх батьки мешкають окремо, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що сторони справи дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх діти (наприклад, між сторонами укладено договір про визначення місця проживання дитини).

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з таких обставин.

Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Матеріалами справи засвідчується, що позивачем створені усі умови, що необхідні для проживання та повноцінного розвитку малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір дітей утримує їх, забезпечуючи всі матеріальні потреби дітей.

Ураховуючи сталі соціальні зв`язки, які склались у малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем їх з позивачкою проживання, їх психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дітей, суд вважає, що визначення місця проживання дітей з матір`ю ОСОБА_2 на сьогодні максимально відповідатиме найкращим інтересам дітей.

За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.

П. 72 Порядку вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Васильківської міської ради від 19.03.2020 року №04/8 затверджено висновок про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

У суду немає підстав вважати, що указаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, суду було надано належні та допустимі докази, та беручи до уваги те, що визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дітей, суд вважає законним та обґрунтованим висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини спору, давши належну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради, про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їх матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Інформація про позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко