Справа № 465/1651/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/3320/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

позивачка подала до суду позовну заяву в якій просила стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 41 000 гривень та суму судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10.08.2007 між позивачкою та відповідачкою укладено договір позики. Відповідно до такого договору позивачка позичила ОСОБА_2 41 000 грн. Остання зобов`язувалась повернути кошти не пізніше 10.02.2008. ОСОБА_2 позичила вищезазначену суму для викупу нежитлових приміщень загальною площею 12,6 кв. м., позначених у технічному паспорті Львівського обласного бюро технічної інвентаризації від 07.02.1997 за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до Наказу №1629-ж-ф Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 28.11.2007, оформлене право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 . Відповідачкою станом на 10.02.2008 грошові кошти позивачці повернуті не були. 07.09.2017 ОСОБА_2 скерована офіційна письмова вимога про повернення коштів, яка вручена відповідачу 09.09.2017, проте відповіді не отримано. Враховуючи вищезазначене, просила задовольнити позов.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що починаючи з 10.02.2008 і аж до 2017 року, відповідачка, звертаючись з проханнями про відтермінування повернення коштів фактично визнавала свій борг, а також обов`язки щодо його його погашення. Вважає, що право на позов у неї виникло через 30 днів з дня вручення боржнику офіційної письмової вимоги про повернення коштів, тобто 09 жовтня 2017 року.Однак, суд першої інстанції не надав цьому факту належної оцінки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 10.08.2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №454998. Відповідно до такого договору, ОСОБА_1 позичила, а ОСОБА_2 прийняла 41 000 гривень, що на день укладення такого договору за ставко НБУ становило 8 120 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути позичені кошти не пізніше 10.02.2008. ОСОБА_2 позичила вищезазначену суму грошей готівкою на безпроцентній основі для викупу (приватизації) нежитлових приміщень загальною площею 12,6 кв. м., позначених у технічному паспорті Львівського обласного бюро технічної інвентаризації від 07.02.1997.

Відповідно до письмової вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , представник позивачки скерував останній вимогу про повернення коштів у розміні 41 000 гривень.

Судом встановлено, що в обумовлений розпискою строк, а саме до 10 лютого 2008 року, відповідачка позику не повернула.

Враховуючи, що відповідачка борг не повернула, позивачка звернулася з позовом до суду у вересні 2018 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статтей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статтей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 28 грудня 2020 року у справі №499/144/17.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в укладеному договорі позики зазначено, що сума позики отримана позичальником до підписання цього договору, тобто даний договір є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Разом з тим, у вищевказаному договорі позики зазначено строк повернення позичальником коштів, а саме до 10 лютого 2008 року.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За змістом статтей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої, третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що оскільки за умовами договору відповідач повинна виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення коштів до 10.02.2008, відтак за відсутності погашення боргу 10.02.2008 право позивача було порушено і саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для позивача, тому суд першої інстанції правомірно застосував строк позовної давності та відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги відносно неправильного застосування строку позовної давності є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка 07.09.2017 направляла на адресу відповідачки вимогу про повернення коштів по договору позики, то даний довід не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, адже, як вже зазначалося, в договорі позики визначений строк його виконання, що в свою чергу зумовлює початок перебігу позовної давності зі спливом строку виконання.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 11.01.2022.

Головуючий

Судді