Постанова

Іменем України

06 травня 2022 року

м. Київ

справа № 760/33668/19

провадження № 61-17814св21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року в складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 1985 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. 17 січня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

Під час перебування у шлюбі у 1991 році він разом з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було оформлене на відповідача. В добровільному порядку відповідач не бажає здійснити поділ спільного майна.

Просив суд ухвалити рішення про поділ майна подружжя, яким визнати за ним та за відповідачем право власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

У порядку поділу майна: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним, що ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набула право власності на спірну квартиру, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Тому це нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підлягає поділу порівну між сторонами. Відповідач не надала суду будь-яких доказів, які б свідчили, що спірну квартиру вона придбала за особисті кошти. Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції правомірно ухвалено рішення про задоволення позовних вимог. Оскільки спірна квартира була набута в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, вона є спільною сумісною власністю останніх на підставі діючих на час набуття її у власність відповідачем норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Закону України «Про власність». Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин СК України, та не застосував КпШС України та Закон України «Про власність», однак спір по суті вирішив правильно. Рішення суду першої інстанції підлягало зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини щодо застосування норм матеріального права у редакції постанови апеляційного суду, а в іншій частині - залишенню без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховним Судом ухвалою від 10 січня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року; зупинено дію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в незміненій частині та постанови Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга подана на підставі пункту 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки судами було допущено порушення пунктів 2, 4 частини другої статті 411 ЦПК України (суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадженн; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів). У справі відсутній правовстановлюючий документ на спірну квартиру; відповідач перебувала на квартирному обліку, отримала квартиру від роботодавця, а тому вважає, що ця квартира не є спільною сумісною власністю сторін як подружжя. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного провадження, враховуючи ціну позову.

Позиції інших учасників

У січні 2022 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на безпідставність її доводів. Він зазначив про законність оскаржуваних рішень та просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1985 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У листі-відповіді (на запит суду) комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22 травня 2020 року зазначено, що за даними реєстрових книг квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого П`ятою Київською державною нотаріальною конторою 30 серпня 1991 року, реєстровий № 2С-41, дата державної реєстрації права власності - 10 вересня 1991 року; копія договору купівлі-продажу в бюро не знайдена.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі (стаття 5 Цивільного кодексу України).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Як видно із матеріалів справи, правовідносини щодо набуття у власність квартири АДРЕСА_1 сторонами у цій справі виникли у 1991 році (коли відповідачем була придбана спірна квартира), тобто під час дії КпШС України та Закону України «Про власність».

Отже, до спірних правовідносин (визнання майна спільною сумісною сторін як подружжя та його поділ) підлягають застосуванню норми КпШС України та Закон «Про власність».

За статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні норми містить стаття 60 СК України, який діє з 01 січня 2004 року).

Згідно із статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (аналогічні норми містить стаття 70 СК України).

У статті 24 КпШС України зазначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним в спадщину під час шлюбу або в порядку спадкування є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взяття, тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути, в тому числі, квартири, жилі і садові будинки.

Судами установлено, що відповідач ОСОБА_2 не надала суду доказів, що спірна квартира набута нею у власність до одруження з позивачем або під час окремого проживання з ним; у порядку спадкування або іншим чином, щоб вказувало на те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю сторін як подружжя, а особистою власністю відповідача.

Крім того, при розгляді справи відповідачем також не надано доказів на підтвердження необхідності відступу від рівності часток сторін при поділі спільного сумісного майна (квартири).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вищезазначеними процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, оцінивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку із його обґрунтованістю.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції обґрунтовано змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин норми КпШС України та Закону України «Про власність».

Доводи касаційної скарги щодо встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів, а саме, відсутності у справі правовстановлюючого документа на спірну квартиру є безпідставними, зважаючи на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 1 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У матеріалах справи наявний лист-відповідь комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22 травня 2020 року (наданий на запит суду за клопотанням позивача), у якому підтверджено отримання відповідачем у власність спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 1991 року та державну реєстрацію права власності 10 вересня 1991 року.

Тобто, спірна квартира придбана відповідачем на підставі оплатного правочину (договору купівлі-продажу) під час перебування у шлюбі з позивачем. Отже, це майно є спільною сумісною власністю сторін у справі.

При розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій (при поданні відзиву на позов та апеляційної скарги) відповідачем не спростовано зміст цього доказу, не надано доказів щодо цього та (або) не заявлено будь-яких клопотань про їх витребування.

Доводи касаційної скарги щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження у суді першої інстанції також не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Разом із цим, розгляд цієї справи судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження не призвело до невстановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судом першої інстанції належним чином з`ясовано та визначено характер та зміст спірних правовідносин, та ухвально правильне рішення по суті спору, шляхом поділу спільного сумісного майна подружжя між сторонами з визнанням права власності на 1/2 частки.

При апеляційному перегляді рішення районного суду відповідачем не було спростовано належно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини у справі: не спростовано презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого подружжям під час шлюбу і необхідності відступу від рівності часток при його поділі.

Інші аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої інстанції в незміненій частині та постанови суду апеляційної інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом першої інстанції в незміненій частині та судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в незміненій частині та постанови Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року зупинена ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2022 року, то у зв`язку із залишенням цих рішень без змін необхідно поновити їх дію.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук