Справа № 757/1556/21-ц
Провадження № 2/761/4854/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, відповідно до якого просив: стягнути з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 41 375,01 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення 7 564,40 грн.; моральну шкоду 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 31 січня 2020 року по 12 листопада 2020 року позивач, ОСОБА_1 , перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Готель «Козацький» Міністерства оборони України.

Відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 41 375,01 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 7 564,40 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.05.2021 року справу передано за підсудністю на розгляд Шевченківського районного суду м. Києва.

У липні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О.

30.07.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцевим Д.О. справу прийнято до свого провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачам було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

03.09.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку 19 856,55 грн. та моральну шкоду 10 000 грн.

09.11.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив із викладенням заперечень.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступних висновків.

Щодо вимог позову про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, судом встановлено наступне.

Як вбачається з позовної заяви, у період з 31 січня 2020 року по 12 листопада 2020 року позивач, ОСОБА_1 , перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, працюючи водієм автотранспортних засобів, що підтверджується записами у трудовій книжці (серія НОМЕР_1 ).

12 листопада 2020 року у зв`язку з систематичною невиплатою заробітної плати протягом 7 місяців, трудові відносини між позивачем та відповідачем були припинені, за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що 12.11.2020 видано наказ № 265к/тр.

Відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 41 375,01 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість підприємства із виплати заробітної плати від 22.12.2020 за № 36.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду 12 січня 2021 року пройшло 40 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 7 564,40 грн.

Також судом встановлено, що Державним підприємством «Готель «Козацький» Міністерства оборони України перераховано на банківський рахунок позивача, а саме:

- 12.11.2020 р. перераховано - 1 484,46 грн.;

- 26.03.2021 р. перераховано - 2 000,00 грн.;

- 13.04.2021 р. перераховано - 39 375,01 грн.

Таким чином заборгованість із заробітної плати відповідачем погашена 13.04.2021 року.

03.09.2021 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку 19 856,55 грн.

Відповідно до довідки відповідача № 36 від 22.12.2020 середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи (вересень - жовтень) склала 8 131,73 грн.

За таких обставин, середньоденна заробітна плата складає 189,11 грн. (8 131, 73 грн./43 робочих дні).

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні - 12.11.2020 року, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту фактичного розрахунку - 13.04.2021 року пройшло 105 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент виплати заборгованості із заробітної плати складає 19 856,55 грн.

Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме: у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 22 вказаного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Одночасно з цим, досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати, що витікає з наступного.

14.12.2017 року за постановою виконавця № 48255570 арештовано кошти відповідача, що містяться на рахунках відкритих у AT «Міжнародний інвестиційний банк».

Вказаний арешт накладено у т. ч. на рахунок № НОМЕР_2 , який в системі IBAN відповідає номеру НОМЕР_3 .

16.05.2019 року державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу (в межах якого накладено арешт на кошти відповідача). Водночас питання щодо зняття арешту, накладеного на розрахункові рахунки підприємства, у постанові про повернення виконавчого документа не вирішено.

Шевченківським районним судом м. Києва (справа № 761/7764/14-ц) розглядалася скарга Державного підприємства «Готель «Козацький» на дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти останнього, що містяться на рахунку у AT «Міжнародний інвестиційний банк».

Накладення арешту на рахунки відповідача, які призначені для виплати заробітної плати унеможливлювало здійснення розрахунків по виплаті заробітної платні працівникам.

Після задоволення скарги Державного підприємства «Готель «Козацький» на дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти останнього арешт з рахунку було знято, що надало можливість погасити заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі позивачу (Ухвала по справі № 761/7764/14-ц від 16.03.2021 року) - заборгованість із заробітної плати відповідачем погашена 13.04.2021 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 ЦПК України не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату є незаконною та необгрунтованою, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки у розмірі 19 856,55 грн.

Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне.

Як вбачається з позовної заяви, в наслідок тривалої невиплати заробітної плати протягом семи місяців позивач, через необхідність відшукання додаткових коштів для організації життя своєї сім`ї, зазнає моральних страждань.

Позивач є пенсіонером, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. Отримує пенсію у сумі близько 5 850 грн. Проте цієї суми не вистачає на задоволення усіх життєвих потреб моєї сім`ї (оплати за квартиру, оплати за кредитними договорами, придбання ліків, витрат на харчування, тощо), що призводить до втрати у зв`язку з цим поваги та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Крім того, невиплата заробітної плати протягом тривалого часу призводить і до втрати нормальних життєвих зав`язків, неможливості протягом 2020 - 2021 років відвідати батьків похилого віку, які проживають у Херсонській області.

Позивач розмір матеріальної шкоди оцінює в 10 000,00 грн.

Відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди. Виходячи з вищевикладеного вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. також не підлягає задоволенню.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 94, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», ст. 4, 5,12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 275, 279, 352-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: