Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/2521/21
Провадження № 2/273/127/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Васильчук О. В. , при секретарі судових засідань Муравській М..М., участю позивача ОСОБА_1 , третьої особи на стороні позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на житло,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

На обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач по справі - ОСОБА_3 не проживає в її квартирі більше одного року, вибув на інше місце проживання в жовтні 2020 року. Будь-яких усних чи письмових домовленостей з відповідачем стосовно його проживання в квартирі - не існує.

Реєстрація відповідача у вищезгаданому будинку перешкоджає здійсненню права позивача як власника на володіння, користування та розпорядження майном, а також створює певні незручності матеріального характеру в частині оплати за комунальні послуги та оформлення субсидії.

Ухвалою судді від 31.01.2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі, надано відповідачу строк для подання відзиву, справу призначено до підготовчого засідання, в яке викликано учасників справи (а.с. 17 18 ).

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання, призначене 18.05.2022 р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, повідомлений.

Третя особа ОСОБА_2 , ( ОСОБА_4 ) в судовому засіданні зазначила, що позов є обгрунтований та такий, що підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм об`єктивну та неупереджену оцінку як кожному доказу окремо, так і сукупності доказів у їхньому взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку .

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 01.12.1993 року та копії договору дарування частини квартири від 06.09.2007 року ОСОБА_7 належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ( а.с 7, 8).

Згідно копії Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1467 від 08.12.2021 року за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровані : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.01.1996 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.03.2018 року, та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 04.10.2011 року ( а.с. 10).

Згідно копії свідоцтва про шлюб позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 27.12.2017 року. Відповідач є уродженцем Астрахані та громадянином Російської Федерації. (а.с.9).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , підтвердили, що свого сусіда ОСОБА_3 не бачили з жовтня 2020 року, оскільки останній не проживає у даній квартирі, оскільки виїхав до Російської Федерації.

В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з моменту реєстрації місця проживання без поважних причин більше одного року не користуються квартирою позивачки та відсутній там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу,в квартирі не має, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом.

Отже, належними та допустимими доказами підтверджено, що відповідач без поважної причини за адресою реєстрації місця проживання відсутній понад один рік.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону та за рішенням суду.

Нормою, закріпленою в ч.1 ст.405 ЦК України, визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим, їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Виходячи з норм, закріплених в ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч.2 ст. 80 ЦПК України встановлено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на зазначене вище, суд задовольняє позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.47, 55 Конституції України, ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 25 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 16, 317. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст.ст.4, 12, 13,16, 78, 80, 81, 141, 178, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог - ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житло - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) .

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. В. Васильчук