Справа №519/1090/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

17.05.2022 року м. Южне

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Лемця С.П.,

при секретарі судового засідання Коршак Ю.М.,

за участю представника позивача (в режимі відеоконференції) - адвоката Штирбулова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Южне справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Встановив:
Позивач звернувся в суд із позовом до ДП «Морський торговельний порт «Южний» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який обґрунтовує тим, що з 05.03.2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді контролера КПП служби загальної охорони загону. Згідно з витягом із наказу від 21 квітня 2016 року № 235-ос ОСОБА_1 з 22 квітня 2016 року звільнено у зв`язку з призовом на військову службу за пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 18.09.2001 року, листом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 20.04,2016 року.

В період з 25 квітня 2016 року по теперішній час позивач проходить військову службу за контрактом, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 26.06.2015.

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ДП «Морський торговельний порт «Южний» із заявою про поновлення на роботі, однак отримав відмову у зв`язку із відсутністю правових підстав, про що відповідач зазначив у листі від 28.08.2021 № 6438/05/102/21.

ОСОБА_1 вважає відмову відповідача у поновлені на роботі незаконною у зв`язку із порушенням норм трудового законодавства України, а саме: гарантій, які зберігаються за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Такими гарантіями є збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ДП «МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ «ЮЖНИЙ» № 235-ОС від 21.04.2016 про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, зобов`язати ДП «МТП «ЮЖНИЙ» поновити позивача на посаді контролера КПП служби загальної охорони загону ДП «МТП «Южний» з 22.04.2016 року та стягнути з відповідача середній заробіток по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2016 року по час стягнення у розмірі 460550,40 грн.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.11.2021 уточнену позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 09.12.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

10.01.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого відповідач зазначає, що ч.3 ст.119 КЗпП України чітко визначає обставини за якими за працівниками, призваними на строкову військову службу зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. В даному конкретному випадку, мав місце вступ на військову службу за контрактом за власним бажанням позивача, про що добровільно було складено та подано керівнику ДП «МТП «Южний» відповідну заяву. У зв`язку із викладеним слід дійти висновку, що звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відбулося у повній відповідності із нормами чинного на той час трудового законодавства, а відтак відсутні правові підстави про задоволення його позовної заяви.

Ухвалою суду від 03.02.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 21.03.2022 у позивача та відповідача витребувано докази.

В судовому засіданні 17.05.2022 представник позивача адвокат Штирбулов Є.С. позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Крім цього зазначив, що строк звернення до суду стороною позивача не пропущено, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався 30.08.2021, а із позовом звернувся 22.10.2021, що на думку представника позивача відповідає вимогам ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання 17.05.2022 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, із заявами та клопотаннями не звертався.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного.

З 05.03.2012 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «МТП «Южний» на посаді контролера на КПП загону загальної охорони (а.с.14).

21 квітня 2016 року позивач написав заяву на ім`я відповідача, в якій просив звільнити його з 22.04.2016 у зв`язку із вступом на військову службу (п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України) (а.с.145).

Згідно з витягом із наказу від 21 квітня 2016 року № 235-ос ОСОБА_1 з 22 квітня 2016 року звільнено у зв`язку з призовом на військову службу за пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (а.с.17).

Відповідно до Журналу № 118-42 реєстрації трудових книжок ОСОБА_1 отримав трудову книжку 22.04.2016 (а.с.146-149).

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25 квітня 2016 року № 87 ОСОБА_1 з 25 квітня 2016 року прийнято із запасу на військову службу за контрактом на п`ять років та призначено старшим інструктором (командиром відділення) відділення радіаційного, хімічного та біологічного захисту роботи бойового та матеріального забезпечення (а.с.19).

12 лютого 2020 року адвокат Дорошенко А.В. в інтересах позивача звернувся до ДП «МТП «Южний» із адвокатським запитом, у відповідь на який ДП «МТП «Южний» зазначило, що викладені вимоги про надання документів та вирішення питання про поновлення ОСОБА_1 не підлягають розгляду та задоволенню (а.с.26).

На заяву позивача від 27.07.2021 ДП «МТП «Южний» 28.08.2021 повідомило, що звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відбулося у повній відповідності із нормами чинного на той час трудового законодавства, а відтак відсутні правові підстави про задоволення його заяви (а.с.33)

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Зазначені в частині третій статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки зазначає, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Згідно ст. ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та ст. 1 Закону України «Про оборону України», з моменту оголошення мобілізації настає особливий період, під час якого набирають чинності особливості проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. У разі прийняття громадянина на військову службу за контрактом (незалежно від строку, на який його укладено) до Збройних Сил України під час дії особливого періоду, відповідно до вимог чинного законодавства України, за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Як вбачається зі змісту заходів мобілізації та демобілізації визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з 17.03.2014 року по 22.10.2021 (дата звернення позивача до суду із даним позовом), незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожувала національній безпеці України і на момент звернення до суду з вказаним позовом контракт діяв. Таким чином на ОСОБА_1 поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, відповідно до яких за позивачем на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2017 у справі № 161/8802/16-ц; постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 336/5687/16; Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 683/319/17.

Разом з цим, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19).

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20), від 30 червня 2021 року в справі № 706/397/18 (провадження № 61-20674св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущене без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17.

Судом встановлено, що позивач фактично одразу дізнався про порушення його трудових прав, а саме 22.04.2016 коли отримав трудову книжку. Крім того ОСОБА_1 починаючи з 12.02.2020 намагався врегулювати спір в позасудовому порядку, про що свідчать адвокатські запити подані в інтересах позивача.

Вищевказане спростовує заяву адвоката позивача Штирбулова Є.С. про те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав 30.08.2021.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 25 квітня 2016 року по теперішній час проходить військову службу за контрактом, укладеним на п`ять років з 25 квітня 2016 року по 24 квітня 2021 року, та за контрактом на п`ять років з 27 грудня 2018 року по 26 грудня 2023 року у Національній Гвардії України, що підтверджується Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 25.04.2016 року № 87 та контрактами про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб офіцерського складу від 25.04.2016 і 27.12.2018.

Законодавство не визначає перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Судом встановлено, що строк для пред`явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, ОСОБА_1 пропущено, при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем або його представником не заявлялось.

З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду, що стосується його звільнення з роботи, суд вважає такий строк пропущеним, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

Ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Дата складання повного судового рішення та його проголошення 18.05.2022 о 16.00 год.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1
Відповідач Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний», місцезнаходження: 65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Берегова, 13, ідентифікаційний код 04704790.

Суддя Южного міського суду Сергій ЛЕМЕЦЬ