ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 450/2040/17

провадження № 61-13551св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна, ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня

2018 року, ухвалене у складі судді Даниліва Є. О., та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області (далі - Сокільницька сільська рада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. і ОСОБА_2 , про визнання прав у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову вказувала, що вона є дочкою ОСОБА_3 . 26 квітня 2005 року Сокільницькою сільською радою прийнято рішення № 175, яким надано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку в полі площею 0,50 га в кварталі забудови на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

З моменту прийняття такого рішення ОСОБА_3 фактично користувалася спірною земельною ділянкою, зокрема, обробляла земельну ділянку, вела городництво, посадила на ній багаторічні насадження, влаштовала озеро з рибним промислом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

За життя ОСОБА_3 не завершила процедуру приватизації зазначеної земельної ділянки, тому вона як спадкоємець має право на завершення цієї процедури.

За таких обставин просила визнати за нею у порядку спадкування за законом права та обов`язки, що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року, з правом реєстрації права власності після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку загальною площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня

2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом прав та обов`язків, що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року, з правом реєстрації права власності після ОСОБА_3 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку загальною площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на

АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що спадкодавець не набула права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, тому вони мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю, а не права власності на земельну ділянку. За таких обставин місцевий суд дійшов висновку про те, що до позивача як спадкоємця перейшло право завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки та отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу Сокільницької сільської ради задоволено частково, змінено рішення рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня

2018 року шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин номеру розташування спірної земельної ділянки. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказав на помилкове зазначення місцевим судом в мотивувальній і резолютивній частинах рішення номеру розташування земельної ділянки 155, оскільки виділення спадкодавцю позивача земельної ділянки саме з таким номером не доведено належними і допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року Сокільницька сільська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку судів попередніх інстанцій про існування правових підстав для задоволення позову шляхом визнання за позивачем в порядку спадкування прав та обов`язків, що виникли з приватизації земельної ділянки, яка виділялась спадкодавцю. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

№ 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, передбачена можливість визнання на спадкоємцем права на завершення процедури приватизації, тому визнання права на реєстрацію за спадкоємцем земельної ділянки суперечить встановленому Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування» механізму безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок комунальної власності.

Заявник вказує, що суд першої інстанції в порушення частини третьої

статті 49 ЦПК України прийняв заяву позивача про зміну предмета і підстав позову. Висновок суду першої інстанції про можливість прийняття такої заяви позивача суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові

від 13 лютого 2018 року у справі № 916/1764/17.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не врахували, що рішення Сокільницької сільської ради № 175 від 26 квітня 2005 року не вказує про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки, оскільки видане органом, який не наділений повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою, розташованою за межами населеного пункту.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинено дію рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції до закінчення їх перегляду в касаційному порядку в частині визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом прав та обов`язків, що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року, з правом реєстрації права власності після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку загальною площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на АДРЕСА_1 ,.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 квітня 2005 року Сокільницькою сільською радою прийнято рішення № 175 «Про надання земельних ділянок у приватну власність в селі Сокільники». Вказаним рішенням, крім іншого, вирішено надати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку в полі площею 0,50 га в кварталі забудови на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Листом № 283 від 3 червня 2009 року Сокільницька сільська рада звернулася до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області з проханням посприяти у вирішенні питання щодо надання земельних ділянок, які знаходяться за межами населеного пункту, у приватну власність її користувачам з 1999 року - жителям села Сокільники ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 . Зі змісту вказаного листа суди встановили, що на даній території було влаштоване стихійне сміттєзвалище з будівельних відходів та побутового сміття, проте вказаними громадянами територія була очищена, приведена до стану її використання, а для створення благоустрою - влаштовано штучне водоймище, проведено електрифікацію прилеглої вулиці, влаштовано тверде покриття дороги та взято дольову участь у виготовленні карти села Сокільники. У листі зазначено, що рішенням сесії Сокільницької сільської ради № 175

від 26 квітня 2005 року погоджено надання цієї земельної ділянки у приватну власність вказаним громадянам у розмірі по 0,50 га.

Судами встановлено, що 30 квітня 2010 року на підставі розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області за № 362 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекта відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Сокільницької сільської ради за межами населеного пункту.

Також суди встановили, що Сокільницька сільська рада прийняла рішення № 247 від 3 березня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності сільської ради для ведення особистого селянського господарства площею 0,5000 га в селі Сокільники ОСОБА_1 за дорученням спадкодавця ОСОБА_3 , та зобов`язали ОСОБА_3 звернутися в ліцензовану землевпорядну організацію для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Рішенням Сокільницької сільської ради № 329 від 3 липня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпати Гео-Інвест», та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею

0,4921 га з кадастровим номером :04:000:1402 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Розпорядженням сільського голови за № 46 від 7 липня 2017 року зупинено рішення Сокільницької сільської ради за № 329 від 3 липня 2017 року «Про затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність в селі Сокільники».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Судами встановлено, що 2 грудня 2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу у Львівській області

Новосад О. П. із заявою про прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Сокільницької сільської ради на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня

2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Частиною першою статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення Сокільницькою сільською радою рішення № 125 від 26 квітня 2005 року) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами перебачений у статті 118 ЗК України.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 ЗК України у вказаній редакції Кодексу).

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель (частина четверта статті 118 ЗК України у редакції, чинній на момент ухваленні рішення сільською радою про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3 ).

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина восьма статті 118 ЗК України у вказаній редакції Кодексу).

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (частина десята статті 118 ЗК у вказаній редакції Кодексу).

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження

№ 14-652цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно

зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку».

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Сокільницької сільської ради № 175 від 26 квітня 2005 року надано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку в полі площею 0,50 га в кварталі забудови на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій вважали, що ОСОБА_3 за життя розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки, проте з вказаними висновками судів повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Вважаючи розпочатою спадкодавцем процедуру приватизації спірної земельної ділянки, суди зазначили, що Сокільницька сільська рада прийняла рішення № 247 від 3 березня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,5000 га в селі Сокільники

ОСОБА_1 за дорученням спадкодавця ОСОБА_3 , яка, як пояснили сторони в суді апеляційної інстанції, мала вади зору, що сторони і визнали, та зобов`язали ОСОБА_3 звернутися в ліцензовану землевпорядну організацію для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що вбачається з належно засвідченої копії.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що за змістом рішення Сокільницької сільської ради № 175 від 26 квітня 2005 року, листа цієї ж ради № 283

від 3 червня 2009 року та розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області за № 362 від 30 квітня 2010 року, передана ОСОБА_3 земельна ділянка має цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» та знаходиться за межами населеного пункту села Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про початок за ініціативою ОСОБА_3 процедури приватизації земельної ділянки.

Крім того, суди не врахували, що після розробку на виконання рішення Сокільницької сільської ради № 247 від 3 березня 2017 року проекту землеустрою рішенням цієї ж ради № 329 від 3 липня 2017 року затверджено вказаний проект та передано цю земельну ділянку у приватну власність

ОСОБА_1 .

Вказане також суперечить встановленим судами попередніх інстанцій обставинам про те, що ОСОБА_3 розпочала приватизацію наданої їй рішенням органу місцевого самоврядування № 175 від 26 квітня 2005 року земельної ділянки, оскільки за життя спадкодавця ОСОБА_1 вчинила дії, направлені на приватизацію земельної ділянки, та фактично у вказаних рішеннях сільської ради йшлося про передачу земельної ділянки саме позивачу.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про початок приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки, наданої їй рішенням № 175 від 26 квітня 2005 року.

Крім того, суди не врахували, що згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) спадкоємець може звернутись із позовом про визнання за ним права на завершення приватизації у випадку відмови органами місцевого самоврядування у завершенні процедури приватизації.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не встановив, чи зверталася ОСОБА_1 після набуття нею статуса спадкоємця до розпорядника земельної ділянки із заявою про завершення приватизації та чи існує відмова відповідного органу у задоволенні такої заяви.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив, чи є Сокільницька сільська рада розпорядником спірної у цій справі земельної ділянки.

На час прийняття Сокільницькою сільською радою рішення від № 175

від 26 квітня 2005 року про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 і до 1 січня 2013 року був чинним Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», який визначав правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин. Розмежування земель державної та комунальної власності полягало у здійсненні організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також щодо визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Суб`єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (стаття 5 зазначеного Закону).

З 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким врегульовувалися питання розмежування земель.

Пунктом 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони;

б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу.

Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме: сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб; районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до прийнятих змін Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи передають у власність або у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на момент вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій розпорядником земель в межах населених пунктів є органи місцевого самоврядування (у цьому спорі - сільська рада), а за межами населених пунктів - органи державної влади (розпорядником є територіальний орган Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру).

Водночас пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачає, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, та її затвердження здійснюються відповідною сільською, селищною, міською радою.

У справі, що переглядається спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 спочатку рішенням сільської ради № 175 від 26 квітня 2005 року, після чого розпорядженням Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області № 362 від 30 квітня 2010 року, що вказує на необхідність встановлення розпорядника спірної земельної ділянки, який, з урахуванням поданих сторонами доказів, не встановлений судом першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, оскаржувані судові рішення відповідно

до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

При новому розгляді справи судам необхідно надати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо; встановити: право на завершення приватизації якої саме земельної ділянки просить захистити позивача; чи розпочала ОСОБА_3 процедуру приватизації спірної земельної ділянки та який орган є розпорядником такої ділянки; чи зверталась ОСОБА_1 після набуття нею статуса спадкоємця до розпорядника земельної ділянки із заявою про продовження приватизації та чи існує відмова органу у продовженні приватизації; розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня

2018 року тапостанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук