РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 /далі - ОСОБА_4 / (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Київської міської прокуратури /далі - Прокуратура/ (; адреса: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи

04.10.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 29.09.2021, за підписом представника позивачів - адвоката Громової М.Є. (діє на підставі ордерів), в якій позивачі просять скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_2 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з виключенням з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про реєстраційні номери обтяжень № 1441361, № 1441382, № 1441393 та № 1441403 від 04.11.2004 про обтяження цього майна.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.10.2021 відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки, розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

В обґрунтування позовних вимог позивачами вказується, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності позивачам в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1998 № НОМЕР_5 .

В позові зазначається, що 27.01.2020 співвласник квартири ОСОБА_3 дізнався про існуюче обтяження квартири з інформаційної довідки № 197793811, сформованої 27.01.2020.

Так, з інформаційної довідки № 197793811 стало відомо, що 04.11.2004 Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт) № 1441361, № 1441382, № 1441393 та № 1441403 на квартиру на підставі постанови, б/н, від 02.10.2000 року, Прокуратури Залізничного району м. Києва.

Вказується, що 29.01.2020 до Київської місцевої прокуратури № 9 скеровано адвокатський запит про надання копії постанови від 02.10.2000 прокуратури Залізничного району м. Києва, якою арештовано квартиру; інформації про стан досудового розслідування кримінальної справи (кримінального провадження) в рамках якої (якого) арештовано квартиру та інформації про необхідність у арешті на даний час та статусу власників квартири в кримінальній справі (провадженні), якщо таке існує на даний час.

Зауважується, що 07.02.2020 Київська місцева прокуратура № 9 листом №10.39-39-5-20 повідомила, що обліки кримінальних справ у районних прокуратурах до введення в дію електронних систем здійснювався за номером справи та прізвищем обвинуваченого. Запропонували повідомити номер кримінальної справи або прізвище обвинуваченого з метою встановлення кримінальної справи, в рамках якої і виносилась постанова про накладення арешту на квартиру.

Також, зазначається, що 03.03.2020 до Київської місцевої прокуратури № 9 направлено клопотання про скасування арешту майна. Клопотання обґрунтовано тим, що рішення про арешт майна приймалось майже 20 років тому, без власників даного майна і в кримінальному провадженні, про яке власниками взагалі не відомо. Власники майна до кримінальної відповідальності не притягувались взагалі. Просили скасувати арешт на квартиру.

Повідомляється, що 30.03.2020 Київська місцева прокуратура № 9 листом №10.39-39-5-20 надала відповідь про те, що за результатом розгляду клопотання про скасування арешту, прокуратурою скеровано запит до Першої київської державної нотаріальної контори стосовно надання інформації з приводу накладення арешту на квартиру.

Крім того, вказується, що 06.07.2020 до Київської місцевої прокуратури № 9 направлено повторно клопотання про скасування арешту майна, на яке 03.08.2020 Київська місцева прокуратура № 9 листом № 10.39-39-5-20 повідомила про те, що не володіє відомостями щодо руху кримінальних справ, які перебували в провадженні прокуратури Залізничного району м. Києва. Запропонували повідомити номер кримінальної справи, в рамках якої виносилась постанова про накладення арешту на квартиру або прізвище обвинуваченого з метою вирішення клопотання по суті.

Зазначається, що після отримання даних відповідей позивачі здійснювали декілька спроб вирішення свого питання поновлення порушеного права шляхом звернення на прийом до керівництва Київської місцевої прокуратури № 9. Результатом цих звернень було лише чергове повідомлення від працівників прокуратури про необхідність надання їм інформацію про номер кримінальної справи або прізвище обвинуваченого.

Звертається увага, що 05.02.2021 до Першої київської державної нотаріальної контори скеровано адвокатський запит про надання копії постанови від 02.10.2000 прокуратури Залізничного району м. Києва, інформацію про номер кримінальної справи та всі реквізити кримінальної справи, на підставі якої було зареєстровано обтяження (арешт) на квартиру, на який 01.03.2021 Перша київська державна нотаріальна контора надала відповідь, якою повідомила про те, що термін зберігання документів щодо накладання, зняття арештів (заборон) складає 3 роки, тому надати будь-яку інформацію або копії документів не має можливості у зв`язку з її відсутністю.

Підсумовуючи в позові зазначається, що з огляду на те, що позивачі до кримінальної відповідальності не притягувались, не були а ні підозрюваними, а ні обвинуваченими взагалі ніколи, про наявність будь-яких кримінальних справ або кримінальних проваджень, які здійснювались щодо них їм не відомі, тому повідомити прокуратурі номер кримінальної справи або прізвище обвинуваченого з метою встановлення кримінальної справи, в рамках якої і виносилась зазначена постанова, на підставі якої накладено арешт на належну їм квартиру, не має можливості, а тому виникла необхідність у зверненні до суду.

Щодо правової позиції відповідача

В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що ухвала суду, яка направлялась разом з позовом та доданими до нього документами, вручена відповідачу 21.12.2021.

Станом на момент розгляду справи відзив на позовну заяву або будь-які інші заяви та клопотання від відповідача не надійшли.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1998 № НОМЕР_5 (а.с. 8), квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв.м., належить в рівних долях на праві спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,і записна в реєстрову книгу 03.08.1998 за № 8939.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 9-10), квартира АДРЕСА_2 перебуває під обтяженням у вигляд арешту; реєстраційні номери обтяжень: 1441361, 1441382, 1441393, 1441403; зареєстровано 04.11.2004 реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора, 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 11; підстава обтяження: постанова б/н, 02.10.2000, Прокуратура Залізничного району м. Києва.

В позові зазначається, що 27.01.2020 співвласник квартири ОСОБА_3 дізнався про існуюче обтяження квартири з інформаційної довідки № 197793811, сформованої 27.01.2020.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи адвокатського запиту від 29.01.2020 та клопотання про скасування арешту майна від 18.08.2020, адресованих Київській місцевій прокуратурі № 9 м. Києва, а також відповідей на них прокуратури від 07.02.2020, 30.03.2020, 03.08.2020, прокуратура не володіє відомостями щодо руху кримінальних справ, які перебували в провадженні прокуратури Залізничного району м. Києва, у зв`язку з чим заявникам запропоновано повідомити номер кримінальної справи, в рамках якої виносилась постанова про накладення арешту на квартиру або прізвище обвинуваченого з метою вирішення вказаних клопотань по суті.

В позові зазначається, що позивачі до кримінальної відповідальності ніколи не притягувались, не були а ні підозрюваними, а ні обвинуваченими, про наявність будь-яких кримінальних справ або кримінальних проваджень, які здійснювались щодо них їм не відомі, тому повідомити прокуратурі номер кримінальної справи або прізвище обвинуваченого з метою встановлення кримінальної справи, в рамках якої прокуратурою винесена постанова від 02.10.2000, на підставі якої накладено арешт на належну їм квартиру, не має можливості, у зв`язку з чим звернулись до суду з позовом у даній справі.

В матеріалах справи наявні копії довідок про відсутність судимостей щодо ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

На запит суду Солом`янською районної в місті Києві державною адміністрацією надано витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва (а.с. 45) з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 станом на 22.12.2021 зареєстровані:

-ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 08.02.1996;

-ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - з 08.02.1996;

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 25.09.1997;

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 05.09.2002.

Норми права, які застосував суд та мотиви суду

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зазначений висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 757/23139/18 (провадження № 61-14832св19).

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18).

Судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири на яку накладено арешт.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У справі, яка розглядається, позивачі оскаржують арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.1.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження

№ 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження

№ 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

В оцінці доводів позову судом враховано, що матеріалами справи не підтверджено, що кримінальне провадження, у межах якого накладено арешт на належне позивачам майно, триває та не було закритим на момент набрання чинності КПК України 2012 року, з огляду на що суд вбачає наявність підстав для скасування арешту.

При цьому, суд наголошує, що ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, не надавши відзиву до суду, наведені позивачами обставини не спростував.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не можуть, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивачів та необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власникам.

Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивачів, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивачів неможливо.

Щодо вимог позову в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про реєстраційні номери обтяжень № 1441361, № 1441382, № 1441393 та № 1441403 від 04.11.2004 про обтяження спірного майна, то суд враховує, що така вимога фактично є похідною від первинної вимоги про скасування арешту відповідної квартири, а тому з урахуванням принципу ефективності способів захисту, також підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Київської міської прокуратури про звільнення майна з-під арешту, - задовольнити.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_2 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (підстава обтяження: постанова б/н від 02.10.2000 Прокуратури Залізничного району м. Києва), з виключенням з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про реєстраційні номери обтяжень № 1441361, № 1441382, № 1441393 та № 1441403 від 04.11.2004 про обтяження вказаної квартири.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич