Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 159/6473/20-ц

провадження № 61-16567св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, Офіс Генерального прокурора, Волинська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Волинській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року у складі судді Панасюка С. Л., та постановуВолинського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі - ДКС України у Волинській області), Офісу Генерального прокурора, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ Національної поліції у Волинській області) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури і суду.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною другоюстатті 190, частиною першою статті 358, частиною третьоюстатті 358, частиною четвертою статті 358 КК України і вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2018 року засуджено до 2 років позбавлення волі із звільненням від покарання на підставі акта амністії. Судом касаційної інстанції вирок суду першої інстанції і вирок суду апеляційної інстанції скасовано, кримінальне провадження закрито з підстав відсутності в її діяннях складу кримінальних правопорушень.

Вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності їй завдана майнова і моральна шкода. Кримінальне переслідування спричинило істотні душевні страждання, по`вязані із постійною тривогою, порушення сну, погіршення стану здоров`я, незручностей, зумовлених втратою ділової репутації, погіршенням відношення зі сторони друзів та знайомих.

Посилаючись на викладене, позивач просила стягнути на її користь за рахунок Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 900 000,00 грн та на відшкодування майнової шкоди 2 301,51 грн (витрати на листування і поїздки у суд).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої здійсненням щодо неї кримінальним провадженням, закритим у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінальних правопорушень, на підставі пункту другого частини першої статті 284 КПК України. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Судові витрат компенсовано за рахунок держави.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачці незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду завдана моральна шкода, яка полягає у порушені її нормальних життєвих зв`язків, що поза сумнівом призвело до моральних переживань, а також зашкодило діловій репутації позивачки.

Постановою Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 під час досудового розслідування та судового провадження вину в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях визнала, у скоєному розкаялась та заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році». Суд вважав, що ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, а тому вона не має права на відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Додатковими постановами Волинського апеляційного суду від 12 листопада та 23 грудня 2021 року Офісу Генерального прокурора та ДКС України у Волинській області повернуто сплачений судовий збір.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 17 липня 2021 року у справі № 459/928/19.

Також, у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судових рішень.

Крім того, у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України) як на підставу оскарження судового рішення. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини четвертої статті 411 ЦПК України); апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини четвертої статті 411 ЦПК України).

У листопаді 2021 року Офіс Генерального прокурора подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 , остання визнала вину, щиро розкаялася у тому, що вона скоїла, та заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році». ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, а тому вона не має права на відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

У листопаді 2021 року ДКС України у Волинській області подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що ОСОБА_1 з самого початку розслідування і до закриття провадження у справі не перебувала під загрозою відбування реальної міри покарання, що було очевидним для неї і вона це розуміла. ОСОБА_1 відомо, що в будь-якому випадку вона буде звільнена внаслідок акта амністії від будь якого виду покарання: чи це буде обмеження волі, яке не можна було їй призначати, чи це буде позбавлення волі. Тому, твердження заявниці про характер та обсяг страждань є необґрунтованим та не відповідає дійсності.

У листопаді 2021 року Волинська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що позивач до повідомлення про підозру, а також під час досудового розслідування та судового розгляду допустила самообмову, чим сприяла повідомленню про підозру, направленню обвинувального акта до суду та ухваленню обвинувального вироку судом першої інстанції.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Обставини, встановлені судами

25 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною другою статті 190, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України.

На підставі вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень і їй призначене покарання у виді 2 років обмеження волі із звільненням від покарання на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

ОСОБА_1 вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувала, вирок суду оскаржив прокурор.

На підставі вироку Волинського апеляційного суду від 20 березня 2019 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ОСОБА_1 замість обмеження волі призначене покарання - позбавлення волі із звільненням від покарання на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року судові рішення першої і апеляційної інстанції скасовані і на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною другою статті 190, частиною першою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відшкодування ОСОБА_1 шкоди, завданої незаконними рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, виходив із того, що ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, а тому вона не має права на відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Проте Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Щодо наявності самообмови

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 сформульовано висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз частини четвертої статті 1176 ЦК України свідчить про те, що під самообмовою, які виключає відшкодування шкоди державною, необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.

Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду

від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).

Верховний Суд звертає увагу на те, що при вирішені подібних спорів необхідно також надавати оцінку тому, чи була самообмова добровільною. Установивши добровільність такої самообмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Не кожне визнання обвинуваченим своєї вини є самообмовою, яка виключає відшкодування шкоди відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Висновки Верховного Суду у рамках кримінального провадження

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2020 року у кримінальній справі № 159/3357/18 (провадження № 51-2570кмо19) встановлено, що у ОСОБА_1 була наявна і інша підстава для призначення соціальної допомоги відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», а саме: у складі сім`ї є особа з інвалідністю, тобто така підстава, яка не залежить від наявності чи відсутності у заявниці у власності іншого об`єкта нерухомості, що не спростовано стороною обвинувачення та підтверджено встановленими у цивільній справі № 159/2606/19 обставинами.

За матеріалами кримінального провадження, обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 358, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України безпосередньо пов`язано з обвинуваченням у шахрайстві і ґрунтується на тій тезі, що незазначення в деклараціях достовірних відомостей про майновий стан спричинило негативні наслідки у вигляді безпідставного нарахування особі соціальної допомоги. Однак такий висновок органів досудового розслідування, з яким погодилися суди нижчих інстанцій, є помилковим, оскільки суперечить установленим судом обставинам про наявність у засудженої права на отримання допомоги з боку держави з інших підстав.

Верховний Суд констатував, що ураховуючи, що у діяннях ОСОБА_1 не міститься всіх елементів (ознак) складу злочину шахрайства, її засудження за частиною першою статті 190, частиною другою статті 190 КК України є необґрунтованим.

Верховний Суд також зробив висновок про те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно. Тому оскаржений вирок й у порядку частини другої статті 433 КПКУкраїни вирок суду першої інстанції підлягають скасуванню на підставі пункту 2 частини першої статті 438 вказаного Кодексу, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 - закриттю відповідно до пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку зі встановленням відсутності в діяннях складу злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною другою статті 190, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України.

Таким чином, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку зі встановленням відсутності в її діяннях складу злочинів.

Щодо підстав для відшкодування шкоди державою

Статтею 23 ЦК Українивизначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на такі групи:

1) реабілітуючі;

2) нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать:

1)встановлена відсутність події кримінального правопорушення (пункт 1 частини першої статті 284 КПК).

2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 284 КПК).

3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати (пункт 3 частини першої статті 284 КПК).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Причому висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті:

а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі);

б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних вище обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

При закритті кримінального провадження на підставі не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати - провадження в цілому не закінчується, а продовжується, щоб встановити, хто в дійсності вчинив кримінальне правопорушення.

Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Закриття кримінального провадження з нереабілітуючих обставин можливе лише:

- при підтвердженні матеріалами кримінального провадження події кримінального правопорушення;

- наявності в діянні складу кримінального правопорушення;

- причетності підозрюваного чи обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення.

До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належать:

1) набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою (пункт 4 частини першої статті 284 КПК);

2) помер підозрюваний, обвинувачений, за винятком випадків, коли провадження є необхідним для реабілітації померлого (пункт 5 частини першої статті 284 КПК);

3) існує вирок по тому ж обвинуваченню, що набрав законної сили, або постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому ж обвинуваченню (пункт 6 частини першої статті 284 КПК);

4) потерпілий, а у випадках передбачених КПК, - його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (пункт 7 частини першої статті 284 КПК);

5) стосовно кримінального правопорушення, щодо якого не отримано згоди держави, яка видала особу (пункт 8 частини першої статті 284 КПК).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленням відсутності в діяннях складу злочинівє реабілітуючою обставиною та виправдовує особу, яка вчинила діяння, вимоги позивача є законними та обґрунтованими.

За встановленими у цій справі обставинами є підстави для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 за рахунок Держави, оскільки кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито відповідно до пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку зі встановленням відсутності в її діях складу злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною другою статті 190, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , помилково посилався на те, що позивач під час судового провадження давала показання на підтвердженні своєї вини, у зв`язку з чим перешкоджала з`ясуванню істини у справі й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована матеріалами кримінального провадження.

У справі, що переглядається, відсутній факт самообмови, оскільки та обставина, що ОСОБА_1 під час досудового розслідування та судового провадження вину в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях визнала, у скоєному розкаялась та заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності не свідчить про її самообмову, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Верховним Судом у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 встановлено, що під час звернення до органу соціального захисту населення засудженою ОСОБА_1 не було додержано лише порядку оформлення документів (незазначення у декларації про майновий стан наявність другої квартири), що їй інкримінувалось як шахрайство.

З урахуванням таких обставин, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 мала право на призначення соціальної допомоги з інших підстав, тому визнання нею своєї винуватості у незазначені у майновій декларації другої квартири, що не впливало на призначення соціальної допомоги з урахуванням вимог частини другої статті 7 «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», не може кваліфікуватись як самообмова, яка унеможливлює відшкодування шкоди Державою.

Отже, Верховний Суд визнає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди ОСОБА_1 , завданої незаконними рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури і суду.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 17 липня 2021 року у справі № 459/928/19. Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки постановлено при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Скасовуючи правильне по суті рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, не спростувавши висновки суду першої інстанції, помилково застосував за встановлених обставин справи норму частини четвертої статті 1176 ЦК України при відсутності доведеності факту самообмови позивачки.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди

Статтею 56 Конституції Українивстановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»передбачено, за що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»та визначили розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи судом першої інстанції. Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Отже, у справі, що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування, обґрунтовано керувався принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, враховуючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, обґрунтовано визначив мінімальний розмір компенсації моральної шкоди, який становить 250 000,00 грн за 29 місяців та 22 дні. Рішення суду першої інстанції у цій частині є законним та обґрунтованим.

Щодо відшкодування майнової шкоди

ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції, відмовляючи їй у відшкодуванні майнової шкоди у розмірі 2 301,51 грн, порушив вимоги норм матеріального права.

Верховний Суд вкотре зауважує, що саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, З, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону щодо обґрунтування підстав касаційного оскарження.

Оскільки заявниця не зазначила підстав для касаційного оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні майнової шкоди, вказане судове рішення в цій частині не підлягає перегляду. При цьому обов`язкових випадків для скасування в цій частині судового рішення суду першої інстанції також не встановлено.

Щодо резолютивної частини рішення суду першої інстанції

Відповідно до статті 2 ЦК Україниучасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК Українидержава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вважав, що кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також, враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), Верховний Суд вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині зазначення про стягнення коштів з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, заявник вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15.

У вказаній постанові сформульовано висновок про те, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що висновки судів щодо розміру відшкодування позивачу моральної шкоди не суперечать висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК Українисудовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню, додаткові постанови цього ж суду про повернення Волинській обласній прокуратурі та Офісу Генерального прокурора з Державного бюджету України судового збору сплаченого за подання апеляційних скарг, також підлягають скасуванню.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК Україниякщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 , яка відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги, та зміною рішення суду першої інстанції лише в частині формулювання порядку стягнення позивачу моральної шкоди, судові витрати за перегляд справи у порядку касаційного провадження необхідно компенсувати за рахунок Волинської обласної прокуратури, ГУ Національної поліції у Волинській області, шляхом стягнення з них у дохід держави по 2 499,00 грн із кожного.

Крім того, судове рішення суду першої інстанції в частині компенсації судових витрат за рахунок держави також підлягає скасуванню, оскільки рішення в цій частині ухвалено з порушенням вимог частини шостої статті 141 ЦПК України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 250 000,00 грн, то судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції підлягають відшкодуванню за рахунок Волинської обласної прокуратури, ГУ Національної поліції у Волинській області по 1 249,50 грн із кожного.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року скасувати.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року змінити.

Другий абзац резолютивної частини рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року викласти у такій редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 250 000,00 грн».

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року в частині компенсації судових витрат за рахунок держави скасувати.

Стягнути з Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області в дохід держави по 1 249,50 грн із кожного.

В іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Додаткові постанови Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року та 23 грудня 2021 рокускасувати.

Стягнути з Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області в дохід держави по 2 499,00 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко