КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3438/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/10091/20

17 травня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Санрайс», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Санрайс», Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 22 червня 2017 року він зателефонував за номером телефону ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», про який дізнався із мережі Інтернет, з приводу придбання сухого каліброваного соснового брусу великого розміру та стандартних брусів менших розмірів з сирих пиломатеріалів для власних потреб. Цього ж дня він уклав з ТОВ ВФ «Санрайс» договір купівлі-продажу на відстані, згідно з яким ТОВ ВФ «Санрайс» зобов`язувалось виготовити за його замовленням продукцію на узгоджених умовах щодо номенклатури, розміру, кількість та якісті товару, строком до 17 липня 2017 року. На виконання умов договору він здійснив передплату у розмірі 6 439,00 грн. та протягом 20 хвилин представник ТОВ Виробнича фірма «Санрайс» повідомив телефоном, що кошти отримано підприємством та замовлення направлено на виконання.

19 липня 2017 року він прибув на територію промислового майданчика ТОВ ВФ «Санрайс», що знаходиться за адресою: Київська область, м. Васильків, вул.Чехова, 1-А, для отримання товару та під час огляду продукції був незадоволений якістю продукції, яку виготовлено ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», повідомивши ОСОБА_2 , що сухі калібровані бруси великого розміру мають істотні недоліки, у зв?язку з цим висловив своє бажання щодо розірвання вказаногго договору та повернення грошових коштів. В цей час йому стало відомо, що грошові кошти були сплачені ним не на рахунок товаристваТОВ ВФ «Санрайс», а на рахунок ФОП ОСОБА_2 , який є одночасно директором та співвласником ТОВ Виробнича фірма «Санрайс».

Станом на день подачі позовної заяви ні ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», ні ФОП ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені ним за товар, не повернули, незважаючи на його неодноразові вимоги в усній та письмовій формах протягом тривалого часу.

Зазначав, що усі дії відповідачів по відношенню до нього вказують на порушення його прав, як споживача, відповідно до пунктів 1, 2, 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: порушення його прав, як покупця, на свободу вибору товару (продукції) шляхом нав?язування йому збоку продавця вибору продукції, що має істотні недоліки; при реалізації товару (продукці) було порушення, його, як покупця, свободу волевиявлення на право розірвання договору купівлі-продажу шляхом затягування збоку продавця процесу його офіційного повідомлення про його, як покупця, рішення щодо розірвання договору купівлі-продажу та необхідності повернення передплачених ним грошових коштів шляхом ухилення продавця від повідомлення його за допомогою рекомендованих листів; при реалізації товару (продукції) збоку продавця було порушено висловлене ним, як покупцем, волевиявлення в усній та письмовій формах про розірвання договору купівлі-продажу та необхідності повернення йому передплачених грошей; при реалізації продукції було обмежене його право, як покупця, на одержання необхідної та достовірної інформації про якість товару шляхом ухилення продавця-виробника від проведення вимірів тих параметрів якості продукції, на які він вказав, як на істотні недоліки продукції.

При цьому, вираження продавцем наміру не повертати гроші за будь-яких обставин, на думку позивача, відповідно до пункту 5 частини 4 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є також елементом примусу, оскільки це погроза здійснити незаконні або неправомірні дії відносно покупця.

Враховуючи вищевикладене, просив суд стягнути з солідарно з ФОП ОСОБА_2 , ТОВ Виробнича фірма «Санрайс» попередню оплату із урахуванням 3% річних, індексу інфляції у розмірі 8 464,00 грн., неустойку за неповернення грошей у сумі - 23 502,00 грн., моральну шкоду - 60 000,00 грн., штраф за порушення законодавства про захист прав споживачів - 72 890,00 грн. та відшкодувати витрати, пов?язані з розглядом справи.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Санрайс», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача в частині оскарження ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року, якою залишено без задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_3 про витребування доказів у справі, ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року повернута апелянту на підставі пункту 4 частини 5 статті 357 ЦПК України (скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду) - а.с 119-120 том 3.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року відмовлено позивачу ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження (а.с.125 том 3).

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанці від 22 жовтня 2021 року позивач зазначає, що рішення суду є незаконним, ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що призвело до порушення конституційного права позивача, гарантованого статтею 129 Конституції України та статтею 2 ЦПК України, на справедливий та неупереджений суд.

Апеляційна скарга в частині оскарження рішення суду першої інстанці від 22 жовтня 2021 року мотивована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив дійсну правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, та без будь-яких підстав у рішенні суду застосував норми статті 837 ЦК України без врахування вимог статті 865 ЦК України та норм Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, безпідставне ухилення судом першої інстанції від застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів» призвело до того, що обставини, які свідчать про численні порушення прав позивача, як споживача, взагалі не були встановлені в оскаржуваному рішенні.

Судом першої інстанції не надано оцінки тому, що позивач придбав товар для власних потреб, а тому, на думку позивача, правовідносини між споживачем та продавцем брусів - ТОВ ВФ «Санрайс» регулюються параграфом 2 главою 54 ЦК України і Законом України «Про захист прав споживачів», а не параграфом 2 главою 61 ЦК України, та у жодному випадку спірні правовідносини не можуть регулюватися статтею 837 ЦК України, оскільки споживач є фізичною особою, яка прибдала у юридичної особи ТОВ ВФ «Санрайс» товар для власних потреб. При цьому, рішення суду першої інстанції в частині встановлених обставин про те, що другою стороною за договором міг бути ФОП ОСОБА_2 і, що кошти за товар отримав саме ФОП ОСОБА_2 грунтується на припущеннях.

Позивач стверджував, що ним укладено договір роздрібної купівлі-продажу з ТОВ ВФ «Санрайс», який є публічним, що виключає можливіть укладення договору з ФОП ОСОБА_2 .

Посилаючись на частину 4 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що при укладенні договору роздрібної купівлі-продажу на відстані споживач має право розірвати договір у момент одержання товару взагалі без будь-яких підстав, а тому у відповідачів не було жодних підстав не повертати йому як споживачу грошові кошти.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно поклав на позивача обов?язок з проведення експертного дослідження товару (якості товару), оскільки право власності на товар не перейшло до покупця, а тому споживач (покупець, позивач) не може проводити експертизу речей, які йому не належать і зберігаються на чужій приватній території. Таку експертизу, визначення або дослідження якості товару мав провести продавець, а результати дослідження - надати споживачу, що узгоджується з приписами статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» та статтей 675, 678 ЦК України.

В частині питання позовної давності зазначає, що суд першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (предмету спору, виду договору, сторін за договором) невірно застосував строки позовної давності щодо пред?явлених вимог позивача. Вважає, що до пред?явлених вимог слід застосовувати загальний строк позовної давності.

Звертає увагу на невірне вирішення судом першої інстанції питання щодо порушення прав споживача та відшкодування моральної шкоди.

В частині порушенням норм процесуального права зазначає про те, що суд першої інстанції після заслуховування вступного слова учасників справи не з?ясував обставини справи на які учасники справи посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, та, в порушення вимог статті 228 ЦПК України, обмежився лише декільками запитаннями до учасників справи. Рішення у вигляді вступної та резолютивної його частин, всупереч статті 268 ЦПК України судом першої інстанції у судовому засіданні 22 жовтня 2021 року не проголошувалось і не роз?яснювалось у присутності учасників справи. Також при прослуховуванні позивачем аудізапису судового засідання від 22 жовтня 2021 року ним виявлені розбіжності у часі створення запису у протоколі та у часі створення аудіофайлу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі просять залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними та ним пропущено строки позовної давності звернення до суду з даним позовом, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року вважають таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у відкритому доступі в мережі Інтернет позивач дізнався про виробництво пиломатеріалів та, зателефонувавши 22 червня 2017 року за номером телефону НОМЕР_1 , замовив стандартні сухі соснові калібровані бруси великого розміру та стандартні бруси менших розмірів з сирих пиломатеріалів для власного використання.

Після узгодження умов щодо номенклатури, розміру, кількість, якості товару, та строків виготовлення продукції до 17 липня 2017 року, позивач здійснив передплату за вищевказану роботу у розмірі 6439,00 грн.

Грошові кошти у розмірі 6439,00 грн. за призначенням платежу «Брус 150*200» перераховані позивачем на реквізити одержувача ОСОБА_2 (відповідач у справі), що підтверджується дублікатом квитанції ПАТ КБ «Приват Банк» №Р24А247239700А68565 від 22 червня 2017 року (а.с. 31 том 1).

Під час судового розгляду справи судом встановлено та учасниками справи не заперечувалось, що 19 липня 2017 року, прибувши на територію промислового майданчика, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивач відмовився забирати виготовлену продукцію, про що повідомив ОСОБА_2 .

20 липня 2017 року позивач електронним зв`язком на ім`я ОСОБА_2 направив листа, в якому висловив незадоволення якістю продукції та просив протягом 2 днів повернути йому передплату у розмірі 6439,00 грн., на який у відповідь отримав відмову (а.с. 36-37, 38 том 1).

Листом від 25 липня 2017 року ОСОБА_2 повідомив клієнта ОСОБА_1 (позивача у справі) про те, що попередньо замовлені клієнтом пиломатеріали: брус сосновий сухий калібрований 150х200х6000 у кількості 4 штуки, дошка соснова свіжо пиляна 50х100х4500 - 6 штук, дошка соснова свіжо пиляна 50х100х6000 - 12 штук, які, за особистим бажанням, не забрані клієнтом, зберігаються на території підприємства на відкритому майданчику. При тривалому зберіганні в таких умовах, вони можуть змінити свій якісний стан. За час несанкціонованого зберігання на невизначений термін, він, як приватний підприємець, не бере на себе відповідальність за зміну якісного стану продукції. З метою недопущення псування пиломатеріалів (замовлення) просив ОСОБА_1 (позивача у справі) забрати пиломатеріали території підприємства за встановленим порядком (а.с. 49 том 1).

На підставі наданих учасниками справи та досліджених під час судового розгляду справи доказів судом першої інстанції встановлено, що між сторонами (за позовом ОСОБА_1 , ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», ФОП ОСОБА_2 ) виникли відносини, що регулюються Главою 61 Підряд, відповідно до яких відповідач зобов`язався на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони замовника - позивача, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.Позивач (замовник за договором) всупереч вимогам статті 837 ЦК України відмовився приймати роботу підрядника. Під час розгляду справи позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що виконані підрядником роботи мають недоліки та не відповідають вимогам договору, не надано, зокрема, експертного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Санрайс», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідачів грошових коштів у загальному розмірі 104 856,00 грн. ( попередню оплату із урахуванням 3% річних, індексу інфляції у розмірі 8 464,00 грн., неустойки за неповернення грошей у сумі - 23 502,00 грн., штрафу за порушення законодавства про захист прав споживачів - 72 890,00 грн.), суд першої інстанції свій висновок мотивував недоведеністю позивачем обставин надання йому послуг неналежної якості.

Одночасно суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовомпро захист свого цивільного права або інтересу, посилаючись на те, що строк позовної давності щодо пред`явлення вимог до підрядника з приводу неналежної якості виконаної роботистановить один рік, тоді як позивач звернувся до суду з позовом про захист своїх прав майже через три роки з дня вчинення правочину.

Відмовляючи у позові в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції свій висновок обгрунтовував тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, так само як і не надано доказів, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, з якого розрахунку та міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з наступних підстав.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами, якими є ОСОБА_1 , ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», ФОП ОСОБА_2 , виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт, що регулюються Главою 61 Підряд.

Позивач в обгрунтування позовних вимог і такі доводи містяться в апеляційній скарзі посилався на те, що 22 червня 2017 року між ним та ТОВ ВФ «Санрайс» на відстані укладено договір роздрібної купівлі-продажу продукції з пиломатеріалу, який є публічним.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам сторін, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно зі статтями 627, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Продавець зобов`язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання.

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Частиною першою статті 865 ЦК України встановлено, що за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Статтею 866 ЦК України передбачено, що договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

За змістом частини першої статті 869 ЦК України до реклами та інших пропозицій щодо роботи, яка виконується за договором побутового підряду, застосовуються положення статті 641 цього Кодексу, якою, в свою чергу встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Отже, законодавець розрізняє договір підряду, та договір побутового підряду, який є окремим видом договору підряду. Основною відмінністю договору побутового підряду є те, що договір побутового підряду є публічним договором.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що у відкритому доступі в мережі Інтернет позивач дізнався про виробництво пиломатеріалів та, зателефонувавши 22 червня 2017 року за номером телефону НОМЕР_1 , замовив стандартні сухі соснові калібровані бруси великого розміру та стандартні бруси менших розмірів з сирих пиломатеріалів для власного використання.

Після узгодження умов щодо номенклатури, розміру, кількості, якості товару, та строків виготовлення продукції до 17 липня 2017 року, позивач здійснив передплату за вищевказану роботу у розмірі 6439,00 грн., яка перерахована за призначенням платежу «Брус 150*200» на реквізити одержувача ОСОБА_2 (відповідач у справі), що підтверджується дублікатом квитанції ПАТ КБ «Приват Банк» №Р24А247239700А68565 від 22 червня 2017 року (а.с. 31 том 1).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується інформацією з відкритих джерел, фізична особа ОСОБА_2 є суб?єктом підприємницької діяльності (ФОП), який реалізує свою основну діяльність у сфері «Лісопильного та стругального виробництва».

Факт укладення з ОСОБА_1 22 червня 2017 року договору підряду, виготовлення за його замовленням продукції з пиломатеріалу та отримання передплати за вищевказану роботу у розмірі 6439,00 грн. визнав під час судового розгляду відповідач ФОП ОСОБА_2 ( а.с.88 том 1).

Обставини виникнення договірних правовідносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 також підтверджуються перепискою між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , з якої вбачається, що письмова претензія позивача щодо якості продукції та його відмова забирати виготовлену продукцію була направлена до ОСОБА_2 як приватного підприємця. Про що вказує і лист від 25 липня 2017 року від імені ОСОБА_2 до клієнта ОСОБА_1 (позивача у справі) - а.с. 36-37, 49 том 1.

Зі змісту договору від 22 червня 2017 року слідує, що за його умовами ОСОБА_1 , як замовник доручив, а ФОП ОСОБА_2 , як виконавець прийняв на себе обов`язок виготовити за індивідуальним замовленням клієнта продукцію з пиломатеріалу: брус сосновий сухий калібрований 150х200х6000 у кількості 4 штуки, дошка соснова свіжо пиляна 50х100х4500 - 6 штук, дошка соснова свіжо пиляна 50х100х6000 - 12 штук.

Такі умови узгоджуються із положеннями частини першої статті 865 ЦК України, згідно з якою за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Отже, між сторонами ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору побутового підряду.

Посилання позивача в обгрунтування позовних вимог на укладення договору роздрібної купівлі-продажу є безпідставним, оскільки зі змісту договору від 22 червня 2017 року вбачається обов`язок виконавця (підрядника) не тільки продати позивачу продукцію з пиломатеріалу, але і здійснити її виготовлення за індивідуальним замовленням клієнта (позивача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Проте суд першої інстанції при вирішенні позову ОСОБА_1 не застосував норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи відповідно до заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не врахував, що договір на виготовлення ФОП ОСОБА_2 за індивідуальним замовленням ОСОБА_1 продукції з пиломатеріалу містить в собі елементи договору побутого підряду, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справив цій частині вимог.

До того ж, вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_1 до ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», суд першої інстанції не врахував, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_1 до ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», суд першої інстанції не навів у рішенні належної мотивації такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи у справі, яка переглядається, судом не встановлено наявності між сторонами ОСОБА_1 та ТОВ Виробнича фірма «Санрайс» відносин договірного характеру з виготовлення за індивідуальним замовленням клієнта (позивача у справі) продукції з пиломатеріалу, як і не встановлено на підставі належних доказів факту набуття грошових коштів відповідачем ТОВ Виробнича фірма «Санрайс», що сплачені позивачем на виконання замовлення.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги встановлені у справі фактичні обставини та налані і дослідженні докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин реального виникнення між ним та ТОВ Виробнича фірма «Санрайс» договірних правовідносин шляхом укладення та прийняття останнім до виконання замовлення позивача з виготовлення продукції з пиломатеріалу, а також не надано доказів, які свідчили б про порушення його законних прав та інтересів відповідачем ТОВ Виробнича фірма «Санрайс» у межах позадоговірних відносин.

Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, оскільки саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 в частині вимог до ТОВ Виробнича фірма «Санрайс» у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог в цій частині.

Надаючи оцінкузібраним у справі доказам в частині заявленої позивачем вимоги до ФОП ОСОБА_2 щодо порушення його прав як споживача, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Фактичні обставини справи вказують на те, що між сторонами ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір побутового підряду, тобто, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» та § 2 Побутовий підряд глави 61 розділу III ЦК України.

Статтею 868 ЦК України визначено, що підрядник зобов`язаний до укладення договору побутового підряду надати замовникові необхідну та достовірну інформацію про запропоновані роботи, їх види та особливості, про ціну та форму оплати роботи, а також повідомити замовникові на його прохання інші відомості, що стосуються договору. Підрядник зобов`язаний назвати замовникові конкретну особу, яка буде виконувати роботу, якщо за характером роботи це має значення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону, чинній на час чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Пунктом 5 частин першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Із наданих доказів та визнаних під час судового розгляду учасниками справи обставин вбачається, що при укладенні договору побутового підряду між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 сторонами договору узгоджені умови щодо номенклатури, розміру, кількості, якості товару, строки виготовлення продукції, ціну та форму оплати роботи.

Укладаючи спірний договір, сторони, будучи вільними в його укладенні, визначили умови договору на власний розсуд.

Позивач сплатив вартість робіт, а відповідач ФОП ОСОБА_2 відповідно до умов договору виготовивпродукцію з пиломатеріалу, тобто, сторони спору фактично виконали умови договору.

За змістом частини 3 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

Частиною 4 статті статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

За змістом пунктів 12, 15 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотним необхідно вважати такий недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором; недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов`язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції - частина 4 статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності товару вимога споживача про його заміну підлягає негайному задоволенню, а в разі виникнення потреби в перевірці якості - протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін.

За змістом частини 4 статті 853 ЦК України у разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза. Витрати на проведення експертизи несе підрядник, крім випадків, коли експертизою встановлена відсутність порушень договору підряду або причинного зв`язку між діями підрядника та виявленими недоліками. У цих випадках витрати на проведення експертизи несе сторона, яка вимагала її призначення, а якщо експертизу призначено за погодженням сторін, - обидві сторони порівну.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що 20 липня 2017 року позивач електронним зв`язком на ім`я ОСОБА_2 направив листа, в якому висловив своє незадоволення якістю виготовленої продукції з власних міркувань. Згоди щодо організації проведення експертизи продукції не висловлював.

В матеріалах справи відсутній експертний висновок щодо дослідження недоліків виконаної роботи підрядника ФОП ОСОБА_2 або їх причин, а наявні письмові докази, що містяться в матеріалах справи, не свідчать про те, що позивачу виготовлено продукцію, яка не відповідає умовам договору від 22 червня 2017 року. Надана позивачем претензія до ФОП ОСОБА_2 від 20 липня 2017 року та фотознімки конструкції не підтверджують наявності істотних недоліків у виконаній відповідачем ФОП ОСОБА_2 роботі (а.с. 36-37, 50-51 том 1).

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що придбана ним продукція дійсно мала недолік або істотні недоліки, які виникли з вини підрядника (виробника).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін - частина 1 статті 12 ЦПК України.

За положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях - частина 6 статті 81 ЦПК України.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що у справі, яка переглядається, позивачем на порушення обов`язку, передбаченого статтею 12 ЦПК України, не доведено підстави свого позову.

Твердження позивачапро те, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів, тягар доказування обставин лежить на продавцеві (виконавцеві), суперечить положенням статті 81 ЦПК України, за якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, у цій справі саме позивач мав довести наявність недоліку продукції.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав на позивача обов?язок з проведення експертного дослідження товару (якості товару) не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки саме на споживача покладається обов`язок довести наявність істотного дефекту продукції, а тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця (виробника).

Дослідивши надані сторонами докази з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення з підрядника, який виконав роботу відповідно до договору побутового підряду, попередньої оплати із урахуванням 3% річних, індексу інфляції у розмірі 8 464,00 грн. за недоведеністю позивачем наявності недоліків придбаної продукції.

Вимоги позивача про стягнення неустойки за неповернення грошей у сумі - 23 502,00 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 60 000,00 грн., штрафу за порушення законодавства про захист прав споживачів - 72 890,00 грн. також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Для застосування встановлених законом санкцій за порушення умови договору про якість товару необхідно довести той факт, що товар є справді неналежної якості, має недоліки чи фальсифікований, тобто, виявлення цього факту слугує достатньою правовою підставою для покладення на продавця (виробника) відповідальності.

Для застосування до продавця санкцій, які є мірою цивільно-правової відповідальності (стягнення збитків, неустойки, передбаченої законом або договором), необхідно встановити його вину.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частина друга статті 22 Закону України Про захист прав споживачів).

У справі, яка переглядається, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що позивач не довів належними та допустимими доказами невідповідності властивостей придбаної продукції її споживчій якості, а також не надав доказів неправомірної поведінки відповідача ФОП ОСОБА_2 , яка за вимогами позивача свідчить про нав?язування йому відповідачем вибору продукції, що має істотні недоліки, про затягування процесу офіційного повідомлення його, як покупця, про рішення щодо розірвання договору купівлі-продажу та необхідності повернення передплачених ним грошей, про обмеження його, як покупця, права на одержання необхідної та достовірної інформації про якість продукції.

Доводи позивача щодо здійснення відповідачем ФОП ОСОБА_2 підприємницької практики, яка фактично містить елементи примусу (пункт 5 частини 4 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів») також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а відтак не дають підстав для висновку, що дії ФОП ОСОБА_2 містять ознаки агресивної підприємницької діяльності в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», що в свою чергу виключає наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

З огляду на те, що відповідач ФОП ОСОБА_2 довів відсутність його вини у порушенні прав позивача, то вимоги позивача в частині стягнення з відповідача неустойки за неповернення грошей у сумі - 23 502,00 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 60 000,00 грн., штрафу за порушення законодавства про захист прав споживачів в сумі 72 890,00 грн., які є похідними вимогами від доведення факту порушення прав позивача як споживача послуг за договором побутового підряду, у задоволенні якої відмовлено, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо застосування судом першої інстанції позовної давності до пред?явлених вимог позивача, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Якщо право чи інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Однак, усупереч наведеним норм закону суд першої інстанції, відмовивши у позові ОСОБА_1 за недоведеністю вимог, одночасно зазначив підставою відмови у позові і пропущення позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с. 76-77 том 1).

Позовна давність в даному випадку не може бути застосована, оскільки судом не встановлено та позивачем не доведено належним чином порушення його прав, а відтак висновок суду перешої інстанції про відмову у позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності є неправильним.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає, зокрема, у не з?ясуванні судом обставин справи на які учасники справи посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного суду відхиляє з оглчду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався судом з повідомленням учасників справи. Позивач ОСОБА_1 протягом розгляду справи брав участь у судових засіданням як особисто, так і за участю представника ОСОБА_4 . Від імені відповідача участь у розгляді справи приймав представник ОСОБА_5 . Учасники справи надавали усні та письмові пояснення, із долученням доказів на підтвердження своїх вимог (заперечень), а відтак права учасників справи у повному обсязі реалізовані в суді першої інстанції.

При цьому, за змістом статті 228 ЦПК України порядок з`ясування обставин, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, визначається судом у кожній конкретній справі залежно від обставин цієї справи, з урахуванням зручності, доцільності та тактики введення справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що вступна та резолютивна частина судового рішення, всупереч статті 268 ЦПК України судом першої інстанції у судовому засіданні 22 жовтня 2021 року не проголошувалось і не роз?яснувалось у присутності учасників справи є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 268 ЦПК України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Правовий аналіз вказаної норми права вказує на те, що проголошення рішення суду - це прилюдне доведення судом його змісту до відома учасників справи. Проголошення рішення відбувається усно шляхом зачитування суддею тексту рішення, ухваленого у нарадчій кімнаті. Проголошення рішення без видалення суду в нарадчу кімнату не допускається. Питання проголошення повного тексту рішення або лише його вступної та резолютивної частини вирішується на розсуд суду. Рішення проголошується негайно після закінченя судового розгляду, тобто, після виходу суду з нарадчої кімнати.

Коментовано норма покладає на головуючого обов`язок роз`яснити зміст рішення, порядок і строк його оскарження. Тому суд повинен запитати, чи зрозуміле рішення учасникам справи, які присутні під час оголошення рішення. На прохання цих осіб суд повинен роз`яснити зміст рішення, тобто як вирішено спір, а також як оскаржується рішення, при цьому суд не зобов`язаний і не вправі коментувати мотиви свого рішення. Присутність учасників справи під час проголошення рішення є їх правом, а не обов`язком.

Із протоколу судового засідання від 22 жовтня 2021 року вбачається, що після закінчення судового розгляду справи об 11-53 годині головуючий суддя у справі видалився до нарадчої кімнати, після виходу з якої о 15-01 годині проголосив вступну та резолютивну частини рішення суду, що також підтверджується відтвореним звукозаписом судового засідання від 22 жовтня 2021 року.

Учасники справи на проголошені судового рішення присутні не були, що також підтвердив у доводах апеляційної скарги позивач у справі.

Оскільки норма статті 268 ЦПК України покладає на головуючогосуддюобов`язок, зокрема,роз`яснити зміст рішення учасникам справи, які присутні під час оголошення рішення, то їх відсутність під час проголошення рішення виключає обов`язок головуючого судді в роз`ясненні змісту рішення.

Аргумент апеляційної скарги позивача про те, що при прослуховуванні аудізапису судового засідання від 22 жовтня 2021 року ним виявлені розбіжності у часі створення запису у протоколі та у часі створення аудіо файлу колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки цивільними процесуальними гарантіями законності та об`єктивності технічного запису судового засідання і протоколу судового засідання є право учасників справи ознайомитися з технічним записом і протоколом та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду, який розглянув справу, письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису. Таких зауважень до суду першої існтанції позивач не подав. Отже, доводи позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Санрайс», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведних мотивів в редакції даної постанови підлягають залишенню без задоволення.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення, то судовий збір за подання позовної заяви не відшкодовується та покладається на особу, яка подала позов до суду.

Понесені позивачем судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги, вимоги якої за результатом розгляду апеляційної скарги задовольняються частково, не відшкодовується, оскільки судове рішення скасовано тільки в частині мотивів прийняття.

Керуючись ст.ст. 15,16, 256,261,267, 627,628, 638, 639, 698, 837, 853,865, 866, 868, 869 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону, чинній на час чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 12, 76, 81,89, 263,264, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Санрайс», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді