РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ярошенко Костянтин Юрійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»), в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 09 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М., який зареєстрований в реєстрі за № 117011, про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» грошових коштів у сумі 9 932,64 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 09 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 117011, про наявність якого та виконавчих дій щодо його виконання дізнався з матеріалів в автоматизованій системі виконавчого провадження № 67243007.

Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від банку та від нього первинні документи щодо видачі кредиту (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед відповідачем, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Крім того, відповідачем не направлялась і не вручалась йому вимога щодо наявності заборгованості. Також зазначає, що відповідачем не надано всі необхідні документи, що підтверджують правомірність стягнення з нього боргу, зокрема оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. Водночас, позивач зазначає, що виконавчий напис було вчинено поза межами позовної давності, а сума штрафних санкцій нарахована в період дії карантину на всій території України, що свідчить про незаконність, протиправність таких дій та спірність заборгованості на момент вчинення виконавчого напису.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом.

Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались.

Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками.

21 лютого 2022 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що він реалізував право на стягнення заборгованості з відповідача, оскільки до нього, як нового кредитора, перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах , що існували на момент переходу цих прав, у тому числі право на захист порушених цивільних прав шляхом звернення до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

При цьому, у своєму відзиві відповідач зазначає, що 15 лютого 2022 року позивачу було надіслано заяву-повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог, посилаючись на те, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 грн, у зв`язку з чим було прийнято рішення про зарахування зустрічної вимоги в рахунок погашення боргу, а тому в частині стягнення витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Треті особи пояснення до суду не надали.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріусами виконавчих написів визначений у Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Суд встановив, що 18 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки № 001-Р/000738, згідно з пунктом 3.4. якого картка видається строком на 2 роки і строк дії припиняється після закінчення місяця і року зазначеного на картці. Водночас, пунктом 10.1. цей договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами і є укладеним на невизначений строк.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 117011 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 9 932,64 грн з урахуванням плати за вчинення виконавчого напису.

З виконавчого напису та договору про відступлення прав вимоги, вбачається, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відповідно до договору факторингу № 250521-ФК від 25 травня 2021 року ТОВ «Фінпром Маркет» відступлено право вимоги, якому, у свою чергу, ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 18102020-ФК від 18 жовтня 2020 року, якому ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» відступило право вимоги на підставі договору факторингу № 1/ФІК від 15 жовтня 2020 року, якому АТ «Банк «Фінанси та кредит» на підставі договору факторингу № 000321-b від 16 лютого 2018 року відступлено право вимоги за договором № 001-Р/000738 від 18 жовтня 2007 року, укладеного між АТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 ..

З додатку № 1 до договору факторингу № 250521-ФК від 25 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за договором від 18 жовтня 2007 року № 001-Р/000738 в розмірі 6 882,64 грн.

Крім того, період за який проводиться стягнення на підставі виконавчого напису становить з 25 травня 2021 року по 03 червня 2021 року. Сума заборгованості за виконавчим написом складає 9 932,64 грн, з яких: 6 882,64 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 000 грн - заборгованість за штрафними санкціями; 50 грн - плата за вчинення виконавчого напису.

23 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком К. Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67243007 на підставі виконавчого напису № 117011, виданого 09 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 9 932,64 грн.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі- Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти до наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на викладене, та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, посилаючись на те, що заборгованість не є безспірною, з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, а штрафні санкції нараховані в період запровадженого на всій території України карантину.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі виконавчого напису від 09 червня 2021 року № 117011 з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року № 001-Р/000738 у розмірі 9 932,64 грн, яка утворилася за період з 25 травня 2021 року по 03 червня 2021 року та складається з заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за штрафними санкціями.

Натомість із копії договору від 18 жовтня 2007 року № 001-Р/000738 вбачається, що ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та надано міжнародну платіжну картку, в якому зазначено, що картка видається строком на два роки і строк її дії припиняється після закінчення місяця і року зазначеного на картці, пунктом 10.1. передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами і є укладеним на невизначений строк.

З додатку до №1 до договору факторингу № 250521-ФК від 25 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за договором № 001-Р/000738 від 18 жовтня 2007 року в розмірі 6 882,64 грн.

Інших доказів, які б підтверджували розмір заборгованості матеріали справи не містять, а тому неможливо визначити, що заборгованість у розмірі 9 932,64 грн складається саме із суми не виплаченого ОСОБА_1 тіла кредиту, процентів і пені, та її можна вважати безспірною.

Крім того, відповідно до пункту 1 Переліку документів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 750/1627/18.

Отже, відповідач не надав доказів того, що звертаючись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, подав документи, які підтверджують безспірність заборгованості боржника.

Будь-яким чином перевірити безспірність заборгованості по наданому банком нотаріусу кредитному договору та розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості, такий обов`язок на суд не покладається, оскільки довести безспірність такої заборгованості має банк при зверненні до нотаріуса.

Крім того, у матеріалах справи, що розглядається відсутні докази того, що укладений між банком та позивачем договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально.

Таким чином, серед документів наданих нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній, а отже не може бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц).

Також, у матеріалах справи, що розглядається відсутні докази надсилання вимоги від стягувача про виконання умов договору про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки від 18 жовтня 2007 року № 001-Р/000738 позивачу, що є порушенням підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Таким чином позивач, не будучи повідомлений про намір вчинення виконавчого напису, був позбавлений можливості заперечувати проти вимоги відповідача та надати докази неправомірності та безпідставності такої вимоги про стягнення коштів.

Щодо посилання позивача на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням позовної давності, суд зазначає наступне.

Так, статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (частина перша, п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до пункту 3.4. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Як вбачається з договору від 18 жовтня 2007 року № 001-Р/000738 він є укладеним на невизначений строк, а строк дії платіжної картки - 2 роки, однак строк дії відкритого карткового рахунку не визначений, а закінчення строку дії картки не ототожнюється зі строком дії карткового рахунку. Доказів, що позивачем не було отримано нову платіжну картку для використання відкритого рахунку останнім надано не було. Таким чином, у відповідача виникло право примусового стягнення боргу з дня, коли він довідався про порушення права та про особу, яка його порушила, а саме, з моменту укладення договору факторингу - 25 травня 2021 року. Так для вчинення виконавчого напису ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до приватного нотаріуса 09 червня 2021 року, що не перевищує загальну позовну давність тривалістю у три роки, встановлену нормами чинного законодавства.

Водночас з оспорюваного виконавчого напису нотаріуса вбачається, що сума заборгованості за штрафними санкціями нарахована за період з 25 травня 2021 року по 03 червня 2021 року, як зазначає позивач в період дії карантину на всій території України.

Відповідно до положення пунктів 14,15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (з наступними змінами та доповненнями) встановлено карантин з 12 березня 2020 року. На день розгляду справи дія карантину продовжується.

Встановлено, що кредитодавцем нараховано під час дії карантину позивачу штрафні санкції в розмірі 3 000 грн. Отже, не можна вважати заборгованість ОСОБА_1 за договором позики безспірною.

Таким чином, нотаріус не встановив чи підтверджують надані банком документи безспірність боргу.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач наведені позивачем обставини не спростував, доказів наявності законних підстав, передбачених для видачі виконавчого напису не надав.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 1362 грн, підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідачем у відзиві вказано, що ним виконано зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме, витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, зараховано в суму погашення частини заборгованості ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Проте, застосування цієї норми не є можливим до даних правовідносин, оскільки судові витрати, що не є зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства, та сума заборгованості за кредитним договором, - не відповідають вимогам однорідності, відповідно, не можуть бути зустрічними за своєю правовою природою.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи 29 жовтня 2021 року між адвокатом Каленським В. І. та Скуратовим Р. Ю. був укладений договір про надання правової допомоги № 29. Відповідно до пункту 1. якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2021 року№ 29 вартість послуг адвоката становить 4 000 грн.

З наданого позивачем меморіального ордеру № @2PL239414 від 29 жовтня 2021 року, вбачається, що ним було сплачено гонорар адвокату Каленському В. І. в розмірі 4 000 грн, згідно з додатковою угодою № 1 від 29 жовтня 2021 року до договору № 29 від 29 жовтня 2021 року.

Відповідач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не звертався до суду з клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Таким чином, суд дослідивши всі надані документи, дійшов висновку, що представником позивача доведено заявлений розмір витрат на правничу допомогу, і такий розмір є співмірним із складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача, та з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 4 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 34, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, статтями 15, 16, 18. 257 ЦК України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем від 09 червня 2021 року № 117011.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1362 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі - 4 000 грн.

Відомості щодо учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», , місцезнаходження: 03035, м. Київ, пл. Солом`янська, 2;

третіх осіб:

- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 6/5;

- приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ярошенка Костянтин Юрійович, місцезнаходження: 01001, м. Київ, провулок Музейний, 10, кабінет 208.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна