Постанова

Іменем України

11 травня 2022 року

м. Київ

справа № 201/4534/20

провадження № 61-7077св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровська обласна прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року в складі судді Наумової О. С. та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури в якому просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду на його користь 5 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 260 230, 47 грн на відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 18 червня 2015 року слідчим СВ Петриківського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

09 липня 2015 року обвинувальний акт відносно нього було направлено прокуратурою Петриківського району Дніпропетровської області до Петриківського районного суду Дніпропетровської області

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року його було визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою cтатті 286 КК України і виправдано з підстав недоведення в його діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року скасовано і призначено новий судовий розгляд.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України і призначено йому покарання у виді З (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі cтатті 75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном на 1 (один) рік.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року кримінальне провадження відносно нього передано до Царичанського районного суду Дніпропетровської області.

Під час розгляду справи прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення у зв`язку з тим, що під час судового розгляду безспірних доказів вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України не здобуто і всі їх можливості отримання вичерпано, а тому в діях ОСОБА_1 відсутній склад злочину, передбачений частиною другою статті 286 КК України. Потерпіла ОСОБА_2 також підтримала відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення та відмовилися від підтримання обвинувачення.

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно нього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України.

Вказана ухвала набрала законної сили 10 березня 2020 року.

Отже, кримінальне провадження стосовно нього тривало з 18 червня 2015 року по 10 березня 2020 року, тобто протягом майже 5 років.

За весь період розгляду справу тричі направляли для нового розгляду до суду першої інстанції, при цьому, через два роки з початку судового розгляду справи вироком від 05 квітня 2017 року його було визнано невинуватим. Прокурор оскаржив вказане судове рішення, що призвело до затягування розгляду справи ще на 3 роки, разом з тим, в подальшому прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення.

Вищевказаними діями органів досудового слідства та прокуратури йому завдана моральна шкода, яка полягає у переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у приватне і сімейне життя, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, втраті заробітку та ділової репутації. З огляду на зазначене, на його користь підлягає стягненню 5 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Також на його користь підлягають відшкодуванню витрати на юридичну допомогу, оскільки 18 червня 2015 року на час кримінального провадження він уклав договір з адвокатом про надання правової допомоги та вартість оплачених послуг складає 208 500 грн і підтверджується актами виконаних робіт та квитанціями про оплату.

Незаконними діями органів слідства і прокуратури йому заподіяна майнова шкода у розмірі 51 730, 47 грн, яка полягає в тому, що він тривалий час не міг відремонтувати свій пошкоджений транспортний засіб (автобус), оскільки треба було проводити його незалежну оцінку. За результатними оцінки вартість матеріального збитку, завданого власнику автобуса «Богдан-А091» державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок ДТП складає 51 730,47 грн.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 283 709, 67 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з урахуванням тієї обставини, що позивач майже протягом 5 років перебував під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинуло на стан його здоров`я. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд врахував глибину моральних і душевних страждань позивача, період його перебування під слідством та судом (56 місяців і 23 дні) та стягнув на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у кратному співвідношенні з розміром мінімальної заробітної плати.

Вимоги про відшкодування майнової шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля у розмірі 51 730, 47 грн, задоволенню не підлягають, оскільки відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, не передбачена статтею 1176 ЦК України та статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суді», та позивач може захистити свої порушені права шляхом звернення з позовом до винної особи або до страхової компанії у порядку частини другої статті 1187 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вимоги про стягнення сум, сплачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, не підлягають задоволенню з огляду на відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру). Акти виконаних робіт складені із зазначенням розцінок, які у договорі попередньо не обумовлені, і обґрунтованого розрахунку цих витрат на послуги адвоката позивач і його представник не надали. Квитанції про оплату ОСОБА_1 наданих послуг за договором про надання правової допомоги не є доказом обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 510, 17 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що судом при ухваленні рішення питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу не вирішувалось, з урахуванням часткового задоволення позову, принципу розумності та співмірності, наявні підстави для часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції правильно визначив розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди з розрахунку 56 мінімальних заробітних плат за кожен місяць його перебування під слідством і судом, що є достатнім для відновлення його порушених прав. Рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в іншій частині є законним та обґрунтованим.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 379/1418/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також оскаржив судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказував, що законодавець у статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначив лише мінімальний розмір моральної шкоди, який повинна отримати особа. Максимальний розмір відшкодування законодавством не встановлено, відтак враховуючи індивідуальні особливості справи сума моральної шкоди потребує збільшення, оскільки внаслідок незаконних дій органів прокуратури він перебував під слідством та судом 56 місяців та 23 дні.

Також незаконні дії органів досудового слідства та прокуратури призвели до того, що він не міг звернутися з позовом до особи, винної у вчиненні ДТП, для відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження автобуса «Богдан А091», державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 51 730, 47 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування грошових коштів, сплачених ним у зв`язку з отриманням юридичної допомоги, суди безпідставно зазначили про відсутність відомостей про детальний опис робіт (наданих послуг) та їх вартість у договорі про надання правової допомоги. Вказане не відповідає дійсності, оскільки ціни на послуги адвоката були визначені у додатковому договорі до договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, копія якого була долучена до позовної заяви. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу було подано договір про надання правової допомоги, додатковий договір до договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) та квитанції про сплату послуг.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

16 червня 2021 року справа № 201/4534/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 червня 2015 року слідчим СВ Петриківського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області Коломійчуку С. І. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Повідомлення про підозру погоджене прокурором прокуратури Петриківського району Дніпропетровської області Яловим О. М.

09 липня 2015 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України направлений до суду.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою cтатті 286 КК України, та виправдано з підстав недоведення в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою cтатті 286 КК України і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі cтатті 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим терміном на 1 (один) рік.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

У зв`язку з неможливістю утворити склад суду за поданням Петриківського районного суду Дніпропетровської області постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_1 передано до Царичанського районного суду Дніпропетровської області для здійснення судового провадження.

Під час розгляду справи прокурор Новомосковської місцевої прокуратури Чабаненко Н. І. відмовився від підтримання державного обвинувачення, надавши в судовому засіданні постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення від 28 лютого 2020 року, погоджену керівником Новомосковської місцевої прокуратури, обґрунтовуючи її тим, що під час судового розгляду безспірних доказів вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України не здобуто і всі їх можливості отримання вичерпано, а тому в діях ОСОБА_1 відсутній склад злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі пункту 2 частини другої cтатті 284 КПК України. Вказана ухвала набрала законної сили 10 березня 2020 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями пункту 5 статті 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується моральна шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 56 місяців і 23 дні, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог про відшкодування на його користь моральної шкоди у визначеному.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суди врахували конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, глибину переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, судами при задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди не було взято до уваги наступне.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Щодо вимог про відшкодування майнової шкоди

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Отже, визначені наведеним вище Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування грошових коштів, сплачених у зв`язку з наданням правової допомоги, суди виходили з того, що у договорі про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Ходюшем А. М., не визначені ціни на конкретні послуги адвоката, акти виконаних робіт складені із зазначенням розцінок, які у договорі попередньо не обумовлені, обґрунтованого розрахунку цих витрат на послуги адвоката позивач не надав.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на те, що до позовної заяви ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог окрім договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, актів виконаних робіт та квитанцій було також надано додатковий договір до договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Ходюшем А. М., відповідно до пункту 1 якого сторони за цим додатковим договором визначили вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 4 дана додаткова угода є невід`ємною частиною основного договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року.

З огляду на наведене, наявні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь сум, сплачених у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, в актах виконаних робіт зазначено про представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Ходюшем А. М. в 46 судових засіданнях, однак до позовної заяви долучено лише 29 журналів судових засідань на підтвердження участі адвоката в судових засіданнях.

Відтак з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, тієї обставини, що ОСОБА_1 не надав належні та допустимі докази на підтвердженні участі адвоката Ходюша А. М. в 46 судових засіданнях у кримінальній справі, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 166 000 грн сплачених ним грошових коштів у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Обґрунтованими є висновки судів про відмову в задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди в розмірі 51 730, 47 грн, заподіяної внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, оскільки вказані вимоги не ґрунтуються на положеннях статті 1176 та статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися з такими вимогами в порядку частини другої статті 1187 ЦК України.

Щодо додаткового рішення

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 1 510, 17 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходив з часткового задоволення позову та того, що судові витрати підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Разом з тим, оскільки судові рішення в частині відшкодування майнової шкоди підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, розмір стягнутих витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні пропорційно задоволеним позовним вимогам з 1 510, 17 грн на 2 408 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак судами неправильно застосовано норми матеріального права в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року підлягають скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Також зміні підлягає резолютивна частина оскаржуваних судових рішень із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Окрім того, у зв`язку з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди підлягає зміні додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року в частині збільшення розміру стягнутих судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування майнової шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 166 000 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 283 709, 67 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року змінити, стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 408 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов