Провадження № 22-ц/824/2998/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 травня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Бучанської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Фоліс Ірина Аркадіївна про надання дозволу на оформлення нерухомого майна на малолітню дитину без згоди батька,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що для реєстрації місця проживання своєї доньки у квартирі АДРЕСА_1 вона вчинила дії задля набуття на її ім`я права власності на це житло, зокрема за попереднім договором купівлі-квартири від 10 травня 2017 року вона оплатила вартість квартрири і мала намір оформити її придбання на доньку ОСОБА_2 . З цією метою вона звернулася до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, яка своїм розпорядженням № 954 від 29 грудня 2018 року надала їй відповідний дозвіл на укладення та підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна на користь та від імені доньки.

Вказувала, що батьком доньки ОСОБА_2 є відповідач ОСОБА_3 . Під час розгляду 23 жовтня 2018 року Службою у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав її законний представник письмово звернувся до відповідача через його адвоката Дегтяра І.А. з проханням надати нотаріальну згоду на оформлення нерухомого майна на дитину. Однак, відповідач дозволу не надав та вимагав повернути доньку до Великої Британії. З огляду на відсутність згоди батька нотаріус відмовила в посвідченні договору купівлі-продажу квартири на користь дитини. Вона звернулася до Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області із заявою про надання згоди на оформлення нерухомого майна на користь дитини без згоди батька, однак отримала

- 2 -

повідомлення про залишення розпорядження № 954 від 29 грудня 2018 року без змін.

Вказує, що відповідач використовує батьківські права всупереч інтересам дитини, а Києво-Святошинська райдержадміністрація Київської області, залишаючи своє розпорядження без змін, в порушення ст.177 СК України та ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» не вирішила по суті спір між батьками та не здійснила контроль за дотриманням житлових прав дитини. У зв`язку з наведеним просила суд надати дозвіл на оформлення нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди її батька ОСОБА_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірну оцінку доказів та обгрунтування рішення припущеннями, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_3 в особі його представника адвоката Дегтяра І.А. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенн позовних вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Решта учасників правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Відповідач ОСОБА_3 в особі його представника адвоката Дегтяра І.А. належним чином повідомлений про час розгляду справи.

Адвокат Дегтяр І.А. 17 травня 2022 року подав електронною поштою заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із воєнними діями і неможливістю виїхати з м.Харкова, не зазначивши період відкладення.

Позивачка заперечила проти відкладення, посилаючись на тривалість розгляду справи.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відкладення з наступних міркувань.

По-перше, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року до 24 серпня 2022 року.

В Україні продовжується агресія РФ і тривають воєнні дії, а відтак відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану, буде суперечить завданням цивільного судочинства.

При цьому суд враховує, що відповідно доч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

- 3 -

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько трьох років, в тому числі з огляду на числені заяви представника відповідача про відкладення її розгляду, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам її розгляду.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника відповідача з метою дотримання розумних строків розгляду справи та рівноваги у інтересах сторін щодо розгляду справи упродовж розумного строку, встановленого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

І по-друге, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що відповідач 12 січня 2022 року подав відзив на апеляційну скаргу, а 28 січня 2022 року доповнення до відзиву на апеляційну скаргу, в яких грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо законності і обгрунтованості судового рішення та відсутності підстав для його скасування, а також навів аргументи на спростування доводів апеляційної скарги.

Окрім того, аргументація відповідача ОСОБА_3 щодо незаконності позовних вимог викладена у поданих ним числених процесуальних докуметах (відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, письмових поясненнях тощо), які містяться у справі, є об`ємними, детальними і чітко відображають його позицію.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Відповідач Бучанська районна державна адміністрація Київської області подала заяву про розгляд справи у відстність її представника.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають

- 4 -

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 06 червня 2019 року ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою проживають без реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .

10 травня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 підписаний попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , складений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.

23 жовтня 2018 року адвокату відповідача Васильківського Ю.О. вручено звернення ОСОБА_1 щодо надання нотаріальної згоди на оформлення вказаної квартири на ім`я доньки, однак відповідач такої згоди не надав.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 954 від 29 грудня 2018 року ОСОБА_1 надано дозвіл на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_2 . Цим же розпорядженням ОСОБА_1 надано дозвіл на підписання договору купівлі-продажу вказаної квартири від імені малолітньої дитини.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 959 від 29 грудня 2018 року місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 визначене із матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс І.А. постановою від 21 травня 2019 року відмовила ОСОБА_1 в посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з підстав відсутност письмової згоди батька, справжність підпису якого засвідчена нотаріально, на вчинення цього правочину.

04 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із заявою про ухвалення рішення про надання дозволу на оформлення нерухомого майна на малолітню доньку без згоди її батька, однак Києво-Святошинська райдержадміністрація розпорядження № 954 від 29 грудня 2018 року залишила без змін.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що законним представником малолітньої доньки не доведено необхідності набуття права власності на спірне житло саме на ім`я її малолітньої дитини, а не на ім`я матері, а також неможливості зареєструвати місце проживання дитини у цій квартирі у разі, якщо саме мати набуде право власності на це житло. Тобто, суду не доведено того, що своєю бездіяльністю по ненаданню дозволу на придбання на ім`я доньки спірного житла, відповідач порушив, не визнав чи оспорив права чи інтереси їх дитини.

При цьому суд виходив з того, що матеріали справи не містять жодної інформації про особу, якій на праві власності належить спірна квартира, а також позицію власника цієї квартири щодо позову, а наданий суду попередній договір є нікчемним у зв`язку із недотриманням нотаріальної форми його укладання.

Також, відмовляючи у позові, суд керувався тим, що обраний законним представником дитини спосіб захисту не є належним, оскільки не матиме наслідком

- 4 -

реєстрацію за дитиною права власності на спірну квартиру.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, які є передчасними і зроблені внаслідок порушення судом норм процесуального права.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, абооспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і пред`являються позовні вимоги, і який, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необгрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Позивачка просить суд надати дозвіл на оформлення нерухомого майна на ім`я її доньки ОСОБА_2 без згоди її батька.

Відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 56 ЦК України).

Відповіднодо положеньст.177 СК України батьки малолітньої дитинине маютьправа бездозволуоргану опіки тапіклування вчиняти такіправочини щодо їїмайнових прав: укладати договори, якіпідлягають нотаріальному посвідченнюта (або) державнійреєстрації, втомучислі договори щодоподілу абообмінужитлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання відіменідитини; відмовлятися відмайновихправ дитини(ч.2). Батьки мають право датизгоду навчиненнянеповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другоюцієї статті, лише здозволу органу опікита піклування(ч.3). Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло (ч.4). На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків (ч.6). Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.10).

Такі приписи закону кореспондуються із ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Аналогічні положення містить ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або

- 5 -

обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Порядок та умови надання органами опіки та піклування дозвол на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини, врегульовано Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМ України № 866 від 24 вересня 2008 року.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що надання дозволу органу опіки та піклування батькам дитини на вчинення правочинів щодо її майнових прав, в тому числі щодо відсутності згоди одного з батьків, належить до виключної компетенції органу опіки та піклування та не є повноваженнями суду.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що рішення, дії чи бездіяльність відповідного органу опіки та піклування з цього приводу можуть бути оскаржені до суду у встановленому законом порядку.

Отже, суд помилково розглянув справу, не звернувши уваги на те, що надання дозволу одному з батьків дитини на оформлення нерухомого майна на ім`я цієї дитини не належить до повноважень суду.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу.

За положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідного суду за захистом порушеного права шляхом пред`явлення позову щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності відповідного органу опіки та піклування.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: