Справа № 490/4728/21
н/п 2/490/3596/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
10 січня 2022 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
16.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у вищевказаній квартирі відповідачка не проживає, її особисті речі відсутні.
В квартирі АДРЕСА_1 була також зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не є власником зазначеної квартири та не є членом сім`ї позивачки.
Реєстрація відповідачки в даній квартирі створює незручності власниці житла щодо користування та розпорядження своєю власністю.
Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
17.06.2021 року матеріали справи передано на розгляд судді.
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.06.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва 28.07.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.01.2022 року постановлено провести заочний розгляд справи.
Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, встановлено наступне.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 57,8 кв.м., на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
Відповідно до акту від 08.06.2021 року про непроживання особи за місцем реєстрації засвідчено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично не проживає по АДРЕСА_2 з травня 2013 року.
Свідок ОСОБА_3 пояснила, що з 1973 року проживає в сусідній квартирі з позивачкою - АДРЕСА_3 . Весь час, скільки себе пам`ятає, в квартирі АДРЕСА_1 проживає позивачка.
Приблизно 8 років тому відповідачка ОСОБА_2 виїхала з квартири АДРЕСА_1 та забрала всі свої речі.
Після смерті сина позивачки - ОСОБА_4 , вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 одна.
Свідок ОСОБА_5 пояснила, що проживаю в сусідньму з позивачкою будинку у них спільний двір та вікна з її квартири виходять на вікна квартири позивачки.
З 2011 року відповідачка ОСОБА_2 проживала разом з сином позивачки в її квартирі - АДРЕСА_1 .
Останній раз бачила відповідачку в 2013 році, вона вивозила свої речі з квартири позивачки, після того жодного разу відповідачку не бачила.
На даний момент позивачка проживає в квартирі АДРЕСА_1 одна.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).
Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачки щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідачка з 2013 року не проживає в даній квартирі, не веде нарівні з позивачкою як власником квартири спільне господарство.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У даній справі, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном.
За такого, враховуючи встановлені обставини, небажання відповідачки знятися з реєстраційного обліку, наслідком чого є створення ним позивачці незручностей та перешкод у користуванні та розпорядженні майном, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Саламатін