Справа № 703/170/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Биченка І.Я.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області, третя особа: Смілянський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна,

установив:

ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Смілянської міської ради про зняття арешту з майна.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 16 грудня 2005 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який на той час був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 не був власником цієї квартири, а користувався житлом як квартиронаймач.

28 грудня 2008 року вона зареєструвала своє місце проживання у квартирі, де проживав її чоловік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті позивач продовжила проживати у квартирі АДРЕСА_1 , уклавши договір найму житлового приміщення відповідно до положень ст.61 ЖК України.

В подальшому ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію вказаної квартири та 17.02.2008 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Маючи намір здійснити відчуження квартири позивач довідалась про те, що за відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна існує обтяження у вигляді арешту на належне їй житло. Арешт було накладено постановою державного виконавця Смілянського міського відділу ДВС №АА829910 від 22.12.2004, при цьому власником квартири був зазначений ОСОБА_2 . Обтяження зареєстровано 06.01.2005 за №1593257. Підставою накладення арешту зазначено рішення Смілянського міськрайонного суду № 2-616 від 14.05.2004.

З метою з`ясування обставин, що передували накладенню арешту, позивачем було отримано рішення суду по справі № 2-616 від 14.05.2004 та встановлено, що ним було стягнуто з ОСОБА_2 на користь СКП «Варм» 769 грн. 56 коп. боргу.

Позивач стверджує, що у неї збереглись квитанції, за якими в 2005 році були сплачені борги комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , на розрахунковий рахунок СКП «Варм», зокрема, на суми 100 грн., 2573,84 грн. та 533,53 грн.

Оскільки наразі порушується її право як власника на володіння та розпорядження належним їй майном, а в позасудовому порядку врегулювання питання зняття арешту не можливо, ОСОБА_1 просила зняти арешт із належної їй квартири.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17.01.2022 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін та залучено Смілянський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору.

08 лютого 2022 року до суду надійшов відзив Смілянської міської ради, у якому представник відповідача просив відмовити у позові та зазначив, що предметом спору в цій справі є арешт на квартиру АДРЕСА_1 . накладений постановою про арешт майна боржника від 22.12.200, винесеною Смілянським міським відділом ДВС в рамках виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14.05.2004 у справі 2-616 за позовом СКП «Варм» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги теплопостачання. Постановою господарського суду Черкаської області від 18.11.2010 у справі № 01/777 СКП «Варм» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою цього суду від 18.12.2014, постановленою в межах наведеної справи, СКП «Варм» ліквідовано як юридичну особу у зв`язку з банкрутством. У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інформація стосовно правонаступників СКП «Варм» відсутня. Оскільки позивачем не надано належних доказів правонаступництва міською радою прав та обов`язків СКП «Варм», не надано доказів порушення прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача, відповідач вважає вимоги ОСОБА_1 безпідставними та такими, що заявлено до неналежного відповідача.

У судове засідання сторони не з`явились.

У поданій до суду заяві представник позивача адвокат Холодняк В.М., просив розглядати справу за його відсутності у судовому засіданні та відсутності позивача та задовольнити позов. Повноваження представника підтверджуються наявним у матеріалах справи ордером серії СА № 1022469 від 10.01.2022.

Представник відповідача ОСОБА_3 направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради та просив відмовити у позові з урахуванням викладених у відзиві заперечень. Повноваження представника підтверджуються наявною у матеріалах справи випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого ОСОБА_3 зазначений як представник, який має право вчиняти юридичні дії від імені Смілянської міської ради без довіреності.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча третя особа про місце, день і час розгляду справи була повідомлена шляхом направлення судової повістки. Письмові пояснення третьої особи щодо позову чи відзиву до суду не надходили.

Оскільки у підготовче судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які відповідають правовідносинам, врегульованим нормами ЦК України щодо права власності.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2004 року по справі №2-616, 2004 рік з ОСОБА_2 стягнуто на користь СКП «Варм» 769 грн. 56 коп. збитків за надані послуги теплопостачання в квартиру АДРЕСА_1 , де проживає відповідач.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 грудня 2005 року зареєстрували шлюб.

З паспорта позивача серії НОМЕР_2 вбачається, що 28 грудня 2005 року вона зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

17 лютого 2008 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі розпорядження виконавчого комітету Смілянської міської ради від 01.02.2008 № 80-РП.

Відповідно до витягу серії ССІ № 459481 позивач 26 лютого 2008 року зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру.

Як встановлено з відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 06 січня 2005 року за реєстраційним номером обтяження 1593257 зареєстровано арешт належної позивачу квартири. Підставою обтяження зазначено постанову про арешт майна боржника АА829910 від 22.12.2004, винесену державним виконавцем Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Краснюк О.М. При цьому, власником майна зазначено ОСОБА_2 , у відомостях про додаткові дані вказано рішення Смілянського міськрайонного суду 2-616 від 14.05.2004 року.

Нормою статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Норами ч.1,2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав, яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника.

Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших-фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

З наданих позивачем доказів встановлено, що арешт на належну позивачу квартиру було накладено в межах виконання рішення суду про стягнення боргу з особи, яка володіла цієї квартирою до позивача ОСОБА_2 .

При цьому, суд вважає недоведеним твердження позивача про те, що на час накладення арешту ОСОБА_2 не був власником квартири, а лише користувався нею як квартиронаймач. Матеріали справи не містять відомостей щодо належності вказаної квартири будь-якій особі до її набуття у власність позивачем. В матеріалах справи, також, відсутні докази щодо того, коли квартира набула статусу комунального майна. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому, суд відхиляє ці доводи позивача як такі, що грунутються на припущеннях.

Суд, також, відхиляє надані позивачем квитанції про сплату на рахунок СКП «Варм» 14 грудня 2005 року 100 грн. в рахунок погашення боргу, від 12 грудня 2005 року про списання коштів з компенсаційного рахунка для погашення заборгованості в розмірі 2573,84 грн. та 533,33 грн. як докази, що підтверджують погашення заборгованості за рішенням суду.

Так, ці квитанції не містять посилання на те, що кошти перераховуються в рахунок виконання рішення суду. Враховуючи, що послуги теплопостачання є триваючими, а також те, що загальний розмір перерахованих коштів значно перевищує розмір боргу, встановленого судом, підстави вважати, що вони перераховані саме на виконання рішення суду, а не на погашення боргів за інший період, аніж встановлено в рішенні суду, відсутні.

Разом з тим, будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу.

Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції.

В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами.

Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном.

В даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивача не дотримані, адже тривалий час право власності позивача офіційно обмежено, але будь-яких підстав до такого обмеження не існує.

ОСОБА_1 набула право власності на квартиру у визначений законом спосіб, це право ніким не оспорюється, а тому вона несе відповідальність за утримання належного їй майна з моменту набуття цього права.

Оскільки позивач набула право власності на квартиру не в порядку спадкування після ОСОБА_2 , вона, також, не може відповідати цим майном в порядку правонаступництва за борговими зобов`язаннями померлого.

Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що Смілянська міська рада не є належним відповідачем, оскільки не є правонаступником СКП «Варм».

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Наведені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що перебуває у вільному доступі встановлено, що 23 грудня 2014 року було здійснено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи СКП «Варм» на підставі рішення суду про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом. Інформації про її правонаступників відсутня.

Разом з тим, суд враховує, що за цими відомостями засновником СКП «Варм» була Смілянська міська рада.

Заперечуючи проти позову з підстав неналежності відповідача представник Смілянської міської ради, як засновника СКП «Варм», не зміг вказати хто повинен, на його думку, відповідати за позовом. У відзиві ці відомості також відсутні.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи позицію Верховного Суду, суд відхиляє доводи відповідача щодо підстав для відмови в позові як таких, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила залишити понесені нею судові витрати за нею та не стягувати їх з відповідача. Відтак, підстави для їх розподілу відсутні.

На підставі ст.24, 110, 112, 113 СК України, керуючись ст.5, 7,12, 81, 89, 141, 247, 263, 265, ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області, третя особа: Смілянський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна задоволити повністю.

Скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 постановою про арешт майна боржника АА829910 від 22 грудня 2004 року Смілянським міським відділом державної виконавчої служби, реєстраційний номер обтяження: 1593257, зареєстрований 06.01.2005 реєстратором: Смілянська державна нотаріальна контора.

Рішення може бути оскаржене сторонами безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Я. Биченко