ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/176/22 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 та представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст складено 06 грудня 2021 року) у справі №607/17187/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна набутого за час перебування в шлюбі, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати за нею право особистої власності на майно набуте за час перебування в шлюбі, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; гараж АДРЕСА_2 та господарську комірчину №ХХVІІ у цьому багатоквартирному житловому будинку.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 08 вересня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09 липня 2021 року. Під час шлюбних відносин нею було набуто у власність квартиру АДРЕСА_3 вартістю 225 000 грн , гараж № НОМЕР_1 вартістю 324 350 грн. та господарську комірчину № XXVII вартістю 15 390 грн., що знаходились у багатоквартирному жилому будинку по АДРЕСА_4 . Загальна вартість майна набутого у власність під час шлюбу складає 564740 гривень. Вказана нерухомість придбана за кошти які вона отримала від продажу квартири та критої автостоянки, що були набуті у власність до вступу у шлюб та належали їй на праві особистої приватної власності. Від реалізації вищевказаної квартири вона отримала кошти в сумі 676643 гривні, а критої автостоянки 121575,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити посилаючись на те, що суд першої інстанції дав не правильну оцінку доказам у справі та невірно застосував норми матеріального права, а тому прийняв незаконне рішення.

Апелянт зазначила, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що квартира у АДРЕСА_5 була набута нею до одруження і виручені від її продажу кошти в сумі 676643,00 грн. належали їй на праві особистої приватної власності, в той час не врахував вказаного факту про те, що ці кошти були використані на придбання всієї нерухомості в місті Тернополі. Квартира була придбана за 225000,00 грн., а гараж та комірчина на підставі інвестиційних договорів за 324350,00 грн. і 15390,00 грн. і коштів від проданої квартири достатньо було для їх придбання. Все спірне майно було придбане до середини 2016 року і доходу відповідача згідно доходів відображених у деклараціях за 2015 та 2016 року становило 176653,00 грн., що втричі менше вартості придбаного майна. Крита автостоянка у місті Чорткові була придбана у 2012 року, проте реєстрація була здійснена у 2014 році, тому виручені кошти від її продажу також були її особистою власністю.

Вважає, що факт придбання майна у період перебування у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки суд повинен також встановити факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд не застосував при вирішенні справи пункт 3 частини 1 статті 57 СК України та неправильно вирішив спір.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вказав, що відповідач надавав свою згоду на придбання квартири та у письмовій згоді підтверджував, що кошти, які витрачались на її придбання були їх спільною сумісною власністю подружжя; придбана квартира також буде об`єктом їх права спільної сумісної власності подружжя, як така що набувається за час шлюбу. Поряд з цим ствердив, що договір купівлі-продажу квартири буде укладатися в інтересах сім`ї, на умовах які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них і укладення договору відповідає їх спільному волевиявленню.

В інвестиційних договорах на придбання гаража та господарської комірчини ОСОБА_2 керуючись вимогами статті 65 СК України також не заперечував та давав згоду на їх укладення.

Сторони спільною участю, проживаючи однією сім`єю, планували та заощаджували кошти на придбання нерухомого майна незважаючи на момент продажу квартири у місті Чортків і нерухомість в місті Тернополі придбавалась ними в інтересах сім`ї, що відповідно до частини 3 статті 61 СК України доводить спільну сумісну власність подружжя на набуте у власність нерухоме майно.

Твердження апелянта про те, що кошти виручені від продажу критої автостоянки були її особистою приватною власністю не відповідають дійсності, оскільки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2012 року, а крита автостоянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.11.2014 року і продавець згідно пункту 7 вказаного договору отримувала згоду другого подружжя на продаж критої стоянки набутої ними під час шлюбу та в заяві відповідач підтвердив що правочин укладено в інтересах сім`ї і нотаріусом було роз`яснено зміст статтей 60, 65 СК України, які регулюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу.

Вся нерухомість була придбана в сирому вигляді, вартість квартири становила згідно договору купівлі-продажу 22500,00 грн., а на час оцінки 661000,00 грн., а тому достатньо тривалий час спільними зусиллями та коштами проводились ремонтні роботи, придбавались меблі, побутова техніка. Відповідач згідно відомостей в деклараціях отримував досить високий заробіток, а позивач ніде не працювала, здійснювала догляд за дитиною, відтак за заощадження сторін та кошти отримані від продажу критої автостоянки була придбана вся нерухомість в місті Тернополі.

В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримала та додатково пояснила, що інвестиційний договір на придбання господарської комірчини було укладено після придбання квартири, однак було оформлено 2015 роком, інвестиційний договір на придбання гаражу укладався з частковою та поетапною оплатою, оскільки кошти потрібні були на проведення ремонту. Кошти, які заробляв відповідач використовувались на проживання сім`ї.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, підтримав доводи зазначені у відзиві на апеляційну скаргу та додатково пояснив,що позивач не надала суду договору на придбання критої автостоянки враховуючи те, що вона була зареєстрована у листопаді 2014 року після спільного проживання сторін протягом двох років. Спірне майно було придбано за подаровані сторонам у зв`язку з одруженням кошти, кошти отримані від продажу спільно придбаної та проданої критої автостоянки та кошти заощадженні під час спільного проживання. Відомо, що після продажу квартири в місті Чорткові частина коштів була повернута батькам позивачки. Відповідач надавав згоду на продаж критої автостоянки та на придбання квартири і укладення інвестиційних договорів на будівництво гаражу і комірчини. Позивачу було відомо про його згоди на укладення всіх договорів, їх зміст, оскільки вона сама домовлялась з нотаріусом і він працюючи в місті Києві на її повідомлення приїжджав до нотаріуса для написання відповідних заяв.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2012 року по 09 липня 2021 року.

Позивач 06 березня 2009 року уклала Договір дольової участі у будівництві № 26 з ТзОВ «Градбуд-ПЛ». Об`єктом даного договору була 2-ох кімнатна квартира АДРЕСА_6 . Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 18 січня 2012 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_5 , що також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №32995836 від 27 січня 2012 року.

28 липня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу продала квартиру за адресою АДРЕСА_5 ОСОБА_4 . Продаж квартири вчинено за суму 676643 грн. 00 коп. Відповідно до п. 8 цього договору Продавець стверджує, що відчужувана квартира є її особистою власністю про що повідомлено нею в окремій заяві, поданій нотаріусу до укладення цього договору, зміст якої доведено нотаріусом до відома покупця, а також, що цей продаж здійснюється нею вперше протягом цього звітного податкового року.

20 серпня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_4 нежитлове приміщення, криту автостоянку, розташовану за адресою АДРЕСА_7 , яка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області 10 листопада 2014 року. Продаж здійснено за 121575 грн. 00 коп. Як вбачається з п. 7 даного Договору на укладення даного договору продавець отримала згоду другого з подружжя ОСОБА_2 викладеною у заяві, справжність підпису якого на заяві, що містить його згоду на укладення даного договору, засвідчена ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області, 29 липня 2016 року за зареєстрованим № 249.

02 серпня 2016 року ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири придбала в ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 за суму 225000 грн. Згідно пункту 1.9 договору на купівлю спірної квартири ОСОБА_1 отримала згоду від чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 29 липня 2016 року за реєстровим № 766.

Також, 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 , уклала інвестиційний договір № Г 09 про організацію та проведення будівництва з ТОВ «ВВС-Буд». Предметом даного договору є організація та проведення будівництва гаража № НОМЕР_1 проектною загальною площею 20,44 кв. м. у багатоквартирному жилому будинку по АДРЕСА_4 . Вартість об`єкту складає 324350 грн. Згідно відмітки в договорі ОСОБА_2 не заперечив та надав згоду на його укладення.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 165435214 від 03 травня 2019 року власником гаража за адресою: АДРЕСА_8 , є ОСОБА_1 .

12 червня 2015 року ОСОБА_1 уклала інвестиційний договір №ГК 24 про організацію та проведення будівництва з ТОВ «ВВС-Буд». Предметом даного договору є організація та проведення будівництва господарської комірчини №XXVII загальною проектною площею 3,8 кв.м. у багатоквартирному жилому будинку АДРЕСА_4 . Вартість цільового об`єкту складає 15390 грн. Згідно відмітки в договорі, ОСОБА_2 не заперечив та надав згоду на його укладення.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72245734 від 04 листопада 2016 року право власності господарської комірчини №ХХVІІ зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно звітів про оцінку майна ТОВ «ТОСКОР» ринкова вартість господарської комірчини №XXVII в будинку АДРЕСА_4 загальною проектною площею 3,8 кв.м. станом на 17 серпня 2021 року становить 11400 грн, ринкова вартість гаража №9 74860 грн. Згідно звіту про оцінку майна СОД ОСОБА_7 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 08 вересня 2021 року становить 661000,00 грн.

Згідно декларацій у період із 2015-2020 відповідач задекларував доходи в 2015 році 67778 грн, в 2016 році 108875 грн, 2017 році - 94965 грн, в 2018 році 123522 грн, 2019 році 174102, 2020 році 206120 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання спірної квартири, гаражу та господарської комірчини особистою приватною власністю ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вони набуті сторонами під час шлюбу і належать їм на праві спільної сумісної власності, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте ними в період шлюбу, укладення договорів про їх набуття зі згоди відповідача та в інтересах сім`ї.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено майно, яке є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, таким є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачкою не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, отримані від продажу квартири в місті Чорткові, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_1 про визнання особистою власністю квартири, гаражу та господарської комірчини що придбані в АДРЕСА_4 .

Та обставина, що спірні трикімнатна квартира загальною площею 89,1 кв.м., гараж площею 20,44 кв.м. та господарська комірчина площею 3,8 кв.м., що в місті Тернополі придбані 2 серпня 2016 року незадовго після продажу 28 липня 2016 року квартири в місті Чорткові Тернопільської області загальною площею 76,9 кв.м., яка на праві особистої власності належала позивачці, не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, оскільки належних доказів, що гроші від продажу належної позивачці нерухомості витрачені на придбання спірної , позивачкою не надано.

Згідно досліджених судом договорів купівлі-продажу квартири та критої автостоянки, що місті Чорткові, позивач надавала нотаріусу для укладення договору купівлі-продажу квартири заяву про те, що відчужувана нею квартира є її особистою власністю і згоди чоловіка ОСОБА_2 не отримувала, а для відчуження критої автостоянки, яка була зареєстрована за нею у 2014 році, позивач отримувала згоду ОСОБА_2 на її відчуження. За вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виручені від продажу квартири кошти були особистою власністю ОСОБА_1 , а кошти від продажу критої автостоянки ні. Позивач не надала доказів про те, що крита автостоянка була набута нею до одруження з відповідачем.

Місцевий суд вірно врахував зміст договору купівлі-продажу квартири в місті Тернополі від 2 серпня 2016 року, зокрема пункт 1.9 договору, в якому зазначено про надання ОСОБА_2 нотаріально посвідченої згоди дружині ОСОБА_1 на придбання квартири. Зміст нотаріально посвідченої заяви підтверджує те, що спірна квартира придбана за кошти які є їх спільною сумісною власністю подружжя і придбана квартира буде об`єктом їх права спільної сумісної власності подружжя та придбана в інтересах сім`ї.

В інвестиційних договорах про організацію та проведення будівництва гаражу та господарської комірчини відповідач також надавав згоду на їх укладення, вказані договори передбачали поетапну оплату їх вартості, а не повну вартість при їх укладенні (гаражу- 100000,00 грн. до з серпня, а решту 224350,00грн. у строки передбачені в додатку до договору, господарської комірчини до 23 серпня 2016 року).

Крім того, вказана нерухомість перебувала в сирому вигляді і сторонами була облаштована до придатного для проживання та використання стану.

Встановивши вказані обставини правильним є висновок суду про належність спірного майна сторонам на праві на праві спільної сумісної власності, а не позивачці на праві особистої приватної власності.

Та обставина, що 676643,00 грн. виручених від продажу квартири в місті Чорткові було повністю достатньо для придбання спірної нерухомості в місті Тернополі не спростовують висновків суду, оскільки позивач не надала достовірних та достатніх доказів використання отриманих нею коштів для придбання нерухомості в місті Тернополі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року) Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2022 року.

Головуюча: Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Хома М.В.