Ухвала

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 551/438/21

провадження № 61-3647ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шишацької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа: Шишацька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Шишацької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа - Шишацька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем своєї бабусі ОСОБА_3 , яка в свою чергу була єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач указував, що останній на момент смерті належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Зокрема, право її власності на вказаний будинок підтверджувалась свідоцтвом, виданим 29 травня 1998 року виконкомом Гоголівської сільської ради, яке було зареєстровано в реєстрі нерухомого майна Полтавським БТІ. Рішенням виконкому сільської ради № 21 від 26 серпня 1995 року ОСОБА_4 була надана земельна ділянка, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку і площею 0,60 га для ведення особистого господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, після смерті ОСОБА_4 виконавчий комітет Гоголівської сільської ради видав нове свідоцтво на підставі рішення № 42 від 12 листопада 2002 року, згідно якого ОСОБА_4 належить лише 1/2 частина вищевказаного житлового будинку, а інша 1/2 частина будинку належить ОСОБА_5 , який на час видачі даного свідоцтва з 02 лютого 1999 року був зареєстрований в м. Миргороді. В подальшому частка ОСОБА_5 у даному будинку в порядку спадкування перейшла до відповідача по справі ОСОБА_2 .

Позивач вважав, що видавши нове свідоцтво про право власності на будинок вже після смерті власника ОСОБА_4 , виконавчий комітет Гоголівської сільської ради безпідставно позбавив її права власності на 1/2 частину будинку, а отже вказане свідоцтво підлягає визнанню недійним судом з подальшим визнанням за позивачем права власності на спірний будинок в цілому.

Заочним рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено незаконність видачі виконавчим комітетом Гоголівської сільської ради Шишацького району Полтавської області свідоцтва від 03 грудня 2002 року про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та не доведено факту порушення оспорюваним рішенням прав позивача. Відповідно до наявних у справі доказів, спірне домоволодіння належало до майна колгоспного двору, а тому відповідно було спільної власністю в рівних частках його членів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які за життя не втратили свого права на частку у ньому. Вказаний факт не оспорювався їх спадкоємцями, а тому вимоги позивача є необґрунтованими.

14 квітня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У травні 2022 року на виконання ухвали Верховного Суду від 26 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає підстави касаційного оскарження судових рішень, на яких подається касаційна скарга з визначенням передбачених статтею 389 ЦПК України підстав. ОСОБА_1 указує, що незгоден із рішенням суду і вважає, що воно постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, вважає що обставини справи, які розглядались судом мали виключний характер і за таких обставин відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат