Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача - Департаменту патрульної поліції на його користь:

- 22 434, 24 гр. понесених ним витрат на правову допомогу;

- 20 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що 24 грудня 2019 року відносно нього інспектором Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Зубчуком А.М. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 180691 за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В той же день постановою інспектора Управління патрульної поліції в Житомирській області Линник М.І., серії ЕАК № 1897287, на нього було накладено стягнення у вигляді штрафу у сумі 425 гр., за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Під час складання вказаних постанов він пояснював інспекторам, що за кермом транспортного засобу не перебував, а був пасажиром, і тому не може бути суб`єктом адміністративного правопорушення, проте на його заперечення працівники поліції не відреагували.

У зв`язку з цим він звернувся до суду з позовом про скасування вказаних постанов.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2020 року задоволено його позов та скасовано постанову серії ЕАК № 1897287 від 24 грудня 2019 року.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 17 червня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно нього закрито.

Зазначає, що для захисту від необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності він був змушений звертатись до адвоката і нести відповідні витрати на правову допомогу, які в загальному склали 22 434, 24 гр.

Крім цього, зазначає, що незаконними діями працівників поліції, які потягли за собою судові процеси, він зазнав душевних хвилювань, витратив багато особистого та робочого часу, зазнав погіршення ділової репутації, що змушує його заявити вимогу про стягнення моральної шкоди, яку він оцінює в 20 000, 00 гр.

Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 28 травня 2021 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив.

06 липня 2021 року представник відповідача - Департаменту патрульної поліції подав до суду відзив, у якому проти позову заперечує.

Зазначає, що ні рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2020 року, ні постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 17 червня 2020 року дії поліцейського не визнавалися неправомірними.

Вважає, що приведені в позові обставини завдання позивачу моральної шкоди не є безумовною підставою для задоволення позову.

Відмічає, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивач обґрунтовує угодою про надання професійної правничої допомоги №2101/20-1 від 21 січня 2020 року, а також розрахунками витрат до цього договору від 30 березня 2020 року на суму 7 084, 50 гр. та від 09 липня 2020 року на суму 15 394, 74 гр.

Наголошує на тому, що розрахунок від 30 березня 2020 року стосується справи №295/972/20 про скасування постанови за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а тому вказаний розрахунок позивач повинен був надавати під час розгляду справи в Богунському районному суді м. Житомира, чого ним зроблено не було.

Звернув також увагу на відсутність доказів понесення матеріальних витрат до вказаних розрахунків, а саме квитанцій, платіжних доручень, касових чеків.

Тобто, в цьому випадку витрати на професійну правничу допомогу не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, таким чином відсутні підстави до їх стягнення.

Зазначив також, що для задоволення позову про стягнення моральної шкоди позивач має довести: наявність завданої моральної шкоди; протиправність діяння заподіювача такої шкоди; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; обґрунтованість суми, якою позивач оцінює заподіяну йому шкоду.

Вважає, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Окрім цього зазначає, що моральна шкода в сумі 20 000, 00 гр. не підтверджена позивачем жодними доказами.

Сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи викладене, просить у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст.19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге: факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2020 року скасовано постанову, винесену 24 грудня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції в Житомирській області Линником М.І. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АЕК № 1897287, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 гр., за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 17 червня 2020 року відносно позивача було закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, в зв`язку із відсутністю події складу адміністративного правопорушення.

/ а.с. 9 - 16 /

Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 19, ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунком 4 ч. 1 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст.4 Закону моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 / провадження № 61-14401св19/, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Будь-яких доказів вини відповідача у завданні йому моральної шкоди позивач не надав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався наданим законом правом на оскарження постанови та протоколу і не був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Тобто, позивач реалізував передбачене КУпАП та Кодексом адміністративного судочинства України право на оскарження процесуальних рішень уповноважених посадових осіб.

Суд вважає, що сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі судом не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспекторів Управління патрульної поліції у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачами.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/268/18 / провадження № 61-14401 св19/.

Крім того, звертаючись до суду, позивач просить відшкодувати йому 22 434, 24 гр. витрат на правову допомогу, понесених ним при розгляді справи судом.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

-втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

-доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

21 січня 2020 року між адвокатом Горловою М.В. та позивачем було укладено угоду №2101/20-1 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до умов якої правова допомога надається: по скасуванню постанови, винесеної 24 грудня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції в Житомирській області Линником М.І. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АЕК № 1897287; у вигляді представництва та захисту інтересів, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 180691 від 24 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 4.1. угоди за виконання роботи, що передбачена умовами цього договору, клієнт сплачує суму, в розмірі, порядку та строки, що буде визначена у відповідному розрахунку, який буде складено в ході надання правової допомоги.

30 березня 2020 року між сторонами був підписаний розрахунок витрат на надання правової допомоги наданих клієнту за угодою про надання професійної правничої допомоги від 21 січня 2020 року по справі № 295/972/20, яка перебувала в провадженні Богунського районного суду м. Житомира на загальну суму 7 084, 50 гр.

09 липня 2020 року між сторонами був підписаний розрахунок витрат на надання правової допомоги наданих клієнту за угодою про надання професійної правничої допомоги від 21 січня 2020 року по справі № 295/12355/19, яка перебувала в провадженні Богунського районного суду м. Житомира на загальну суму 15 349, 74 гр.

/ а.с. 17 - 22 /

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Способи захисту цивільних прав визначено ч.2 ст.16 ЦК України.

З точки зору закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:наявність протиправної поведінки;факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Як зазначено вище, позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальні витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді судом спорів про оскарження постанови серії ЕАК № 1897287 та протоколу серії ОБ № 180691.

Тобто, позивач при зверненні до суду ототожнює поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді.

Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Виходячи з цього суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст. ст.22, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 2, 4, 10, 12-13, 76-82, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Шереметьєва