Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7940/21 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 68 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/7940/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу матері,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира ухвалене 01 жовтня 2021 року суддею Стрілецькою О.В. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 01 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд до ОСОБА_2 із позовом, у якому просив надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України малолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на один рік з дня набрання судовим рішенням законної сили, без згоди та супроводу матері - ОСОБА_2 , до держав Шенгенської угоди та інших країн світу з обов`язковим поверненням в Україну.

Обґрунтовував вимоги тим, що з 22.02.2017 по 06.02.2019 він та відповідачка перебували у шлюбі та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з березня 2020 року дочка проживає і зареєстрована разом з ним та перебуває на його утриманні. ОСОБА_2 проживає окремо.

Понад рік дитина проживає разом з ним, проте він не може виїхати з нею за кордон з метою її оздоровлення, розвитку, розширення світогляду, оскільки відповідачка відмовляється в добровільному порядку надати відповідний дозвіл.

Так, 05.05.2021 він направив на адресу відповідачки лист з вимогою надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон у його супроводі. Проте 13.05.2021 ОСОБА_2 відмовила у задоволенні цієї вимоги, оскільки у ній відсутня інформація щодо необхідності в оздоровленні дитини, країни до якої здійснюватиметься виїзд та терміну перебування у ній.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення позову ОСОБА_1 .

На її думку, суд помилково вважав доведеними твердження відповідачки про відсутність у неї відомостей про місце знаходження дитини, позбавлення її можливості брати участь у вихованні дочки, оскільки мати не вчиняла будь-яких дій для побачення з дитиною, натомість постійно зверталася до різних органів, вказуючи, що їй чиняться перешкоди у побаченнях з дочкою, подавала заяви до правоохоронних органів про викрадення дитини батьком. При цьому, вирішуючи спір про надання дозволу за кордон без згоди одного з батьків суд не повинен був встановлювати наявність або відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Проте, суд дослідив та врахував обставини та докази, які не мають значення для розгляду справи. Також, ОСОБА_3 вказала на відсутність наміру у батька вивезти дитину за межі України і не повернути. На меті у позивача є одноразова поїздка з дитиною за кордон, з метою її оздоровлення, розвитку, розширення світогляду, а зазначення у позовній заяві терміну поїздки в один рік без визначення країни подорожі обумовлено всесвітньою пандемією спричиненою СОVID-19, постійною зміною правил в`їзду та виїзду в ту чи іншу країну, у зв`язку з чим неможливо заздалегідь визначити країни, в котрі можливі туристичні подорожі. Окрім того, тривалий розгляд справи судом також може спричинити матеріальні витрати, які у разі бронювання поїздки не повертаються туроператором. Також, на її думку, судом не враховані інтереси малолітньої дитини, відсутність між матір`ю та дочкою зв`язку, психологічний стан дитини, у зв`язку з чим були відсутні підстави вважати, що виїзд дитини за кордон на певний час може порушити право відповідачки на спілкування з дочкою. Також, вказала, що позивач був позбавлений можливості надати суду висновки психологічного обстеження дитини, оскільки відзив на позовну заяву був направлений відповідачкою не за адресою для листування, вказаною позивачем у позовній заяві, а за зареєстрованим його місцем проживання. Судом також залишено без уваги факт нападу на нього та дитину, який на думку ОСОБА_1 спланований відповідачкою, наявність кримінального провадження по даному факту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу за розгляд справи у Житомирському апеляційному суді. Вказала, що твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачка не вчиняє дій щодо зустрічей з дитиною не відповідають дійсності, оскільки позивач протягом півтора року переховується від органів слідства, державних виконавців, служби у справах дітей та суду, не повідомляє адресу фактичного місця проживання з дитиною. Позивач, на її думку, протиправно змінив місце проживання дитини та намагається вжити заходів для виїзду з нею за кордон, всупереч її інтересам. ОСОБА_5 вважає, що внаслідок саме дій батька малолітня перебуває на обліку в спеціалізованому медичному закладі, а єдиною метою перетину кордону позивача з дитиною у невідомому напрямку на невизначений термін є усвідомлення відсутності можливості бути притягнутим до будь-якої відповідальності навіть у разі порушення встановленого судом строку. Вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи та ухвалив законне рішення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала. Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали, посилаючись на її безпідставність та законність ухваленого рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2019 шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с. 11).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №12275488 від 20 травня 2020 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстрований батько - ОСОБА_1 (а.с.8, 10).

Актом обстеження умов проживання дитини №96 від 02.09.2020 та актом оцінки потреб сім`ї/особи Дніпровського ЦСССДМ від 02.09.2020 підтверджено, що за адресою АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_4 , основні потреби дитини ОСОБА_4 задоволені в повному обсязі, загрози життю та здоров`ю відсутні (а.с.12, 13-16).

Відповідно до довідки КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 Дарницького району міста Києва" №01-161555 від 14.05.2021 ОСОБА_4 перебуває під наглядом даної медичної установи, з лікарем укладено декларацію, на амбулаторні прийоми дитина приходить виключно з батьком (а.с.17).

05.05.2021 ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька (а.с.18). 13.05.2021 ОСОБА_2 письмово відмовлено у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон з батьком. Відмову обґрунтовано тим, що дитина проживає з батьком внаслідок його протиправних дій, його вимога не містить інформації щодо необхідності такого виїзду, а через епідеміологічну ситуацію в світі вважає подорожі недоцільними (а.с.20).

ОСОБА_2 неодноразово зверталась до компетентних органів із заявами про вжиття заходів на дії батька щодо відібрання дитини, порушення прав дитини, вжиття заходів щодо забезпечення контакту з дитиною.

Так, згідно акту обстеження № 8 від 01.02.2021 працівників сектору соціально-правового захисту дітей служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА за адресою АДРЕСА_1 , вхідні двері ніхто не відчиняє (а.с.36).

26.03.2019 розпорядженням голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації № 226 «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини», визначено участь батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , у формі спілкування три рази на тиждень щопонеділка, щосереди та щосуботи з 15:30 год. до 18:30 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 (а.с.37).

Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей від 05.03.2020 визнано за можливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю (а.с.38).

З відповіді Дніпровського управління поліції ГУНП у м.Києві №Д-5110/125/50-2020 від 09.10.2020 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 разом з малолітньої ОСОБА_4 не проживає, дана квартира здається в оренду (а.с.40).

Відповідно до відповідей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № від 23.06.2020, № від 08.04.2020, № від 04.06.2021, № від 16.04.2021 та № від 05.07.2021 провести роз`яснювальну роботу з батьком дитини ОСОБА_1 не виявляється можливим, оскільки останній відсутній за місцем реєстрації, на виклики та телефонні дзвінки не реагує. Станом на 02.07.2021 інформація про місце проживання дитини невідома. ОСОБА_1 відповідно до повідомлення Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві, перебуває у розшуку, як безвісно зниклий (а.с. 44, 45, 49, 53, 79).

Згідно листа Дніпровського УП ГУНП в м. Києві №6843/125/50/02-2021 від 01.07.2021 ОСОБА_1 разом з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 не проживають, вказана квартира здається в оренду, можливість встановити місцезнаходження малолітньої дитини відсутня (а.с. 52).

З листів Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16.07.2021, 06.08.2021 та 16.06.2021 вбачається, що за зверненням ОСОБА_2 відкрито провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина, а саме права матері на спілкування з дочкою (а.с. 77, 78, 80-84).

Також судом першої інстанції встановлено, що на розгляді Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа щодо визначення місця проживання спільної дитини сторін у даній справі, щодо участі матері у вихованні та спілкуванні з нею (а.с. 21).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України конкретно не вказав місце одноразового виїзду за кордон з визначенням дати його початку й закінчення. Суд вважав за неможливе надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини на такий тривалий термін - один рік без зазначення конкретних місця перебування дитини та часу. Також, мотивуючи своє рішення, суд вказав, що позивач метою виїзду дитини за кордон вказував її оздоровлення, однак будь-яких доказів, які б підтверджували необхідність оздоровлення дитини поза межами території України, не надав. Вирішуючи спір, суд першої інстанції також врахував наявність судового спору між сторонами щодо місця проживання дитини, доведеність доводів відповідачки про те, що їй невідомо місце знаходження доньки і вона позбавлена можливості брати участь в її вихованні, спілкуванні з нею та виходив з того, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі батька та без дозволу і супроводу матері, відповідатиме інтересам дитини, не порушуватиме прав матері на спілкування з донькою, участь у вихованні та утриманні дитини.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 та Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №643/1090/17, на які суд першої інстанції обґрунтовано послався у своєму рішенні.

З огляду на встановлені обставини справи та судову практику у спірних правовідносинах, суд першої інстанції правильно виходив з того, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження дати повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

При вирішенні даного спору суд обґрунтовано взяв до уваги наявність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, участі матері у вихованні дитини, доказам відсутності дитини за місцем реєстрації, оскільки ці обставини мають значення для вирішення питання забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Зокрема, надання дозволу на довгостроковий виїзд за кордон фактично позбавляє матір можливості брати участь у вихованні доньки, а отже порушує принцип рівності прав батьків та не відповідає інтересам дитини. Суд також правильно надав оцінку обставинам, які можуть свідчити про наявність ризику, що дитина може не повернутись на територію України.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 13 січня 2022 року.