Провадження № 2/369/578/22
РІШЕННЯ

Іменем України

26.01.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

при секретарі Миголь А.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостіних вимог щодо предмету спору: Державний нотаріус Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Панікар В.М., про визнання договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належали земельна ділянка площею 0,1719 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 045044 (35623), виданого 23.04.2002 року Тарасівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Тарасівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 02.02.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1758; 23/50 частини житлового будинку житловою площею - 61.7 кв. м,загальною площею - 99.8 кв. м на підставі Договору дарування, посвідченого 18.02.1997 року приватним нотаріусом Києво-Святтошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. за реєстровим номером 782 та зареєстрованого в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 18.01.2000 року за номером 460 в книзі номер 2; 27/50 частини житлового будинку на підставі Договору дарування, посвідченого 07.02.2002 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. за реєстровим номером 666 та зареєстрованого в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 20.02.2002 року за номером 460 в книзі номер 2. Земельна ділянка і житловий будинок розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

15.05.2007 року між ОСОБА_4 (позивач) та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 було укладено Договір дарування житлового будинку, який зареєстровано в реєстрі за № 2-944 та посвідчено державним нотаріусом Панікар В.М.

Цією же датою одночасно було укладено Договір дарування земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 який зареєстровано в реєстрі за № 2-947 та посвідчено державним нотаріусом Панікар В.М.

За Договором дарування житлового будинку дарувальник ОСОБА_4 подарував житловий будинок АДРЕСА_2 , обдаровуваним ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

За Договором дарування земельної ділянки дарувальник ОСОБА_4 подарував земельну ділянку площею 0,1719 га (1719 кв. м), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 обдарованим ОСОБА_2 та і ОСОБА_6 .

Дані договори дарування є недійсними враховуючи наступні обставини.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 укладаючи дані договори дарування помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Причиною укладання даних договорів на момент їх укладання було те, що позивач бажав, щоб за мною в майбутньому було достатнє утримання, зокрема, щоб йому було приділено увагу, допомогу в догляді за ним та його майном, лікуванні, тощо.

Тобто укладаючи вищезазначені договори дарування позивач не мав на меті позбавляти себе права власності на нерухоме майно (земельної ділянки та житлового будинку), яке було і є єдиним місцем проживання та єдиним нерухомим майном в цілому.

Фактично укладені договори за своєю правовою природою набули ознак фіктивності, оскільки фіктивний, оскільки укладаючи зазначені договори дарування, мав на меті укладання договору довічного утримання, оскільки є інвалідом 1 групи з дитинства та довічно.

В силу похилого віку та станом здоров`я позивач потребував і потребую постійного догляду.

Відповідачі почали почали психічно тиснути на позивача, мотивуючи це тим, що йому залишилося недовго жити. В той же час запевняли позивача, що будуть його доглядати в тому числі за його здоров`ям.

Укладені договори дарування не відповідали його внутрішній волі щодо правової природи й змісту самого правочину.

Тому позивач просив суд визнати договір дарування житлового будинку, який зареєстровано в реєстрі за № 2-944 та посвідчено державним нотаріусом Панікар В.М. 15.05.2007 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , недійсним. Визнати Договір дарування земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі за № 2-947 та посвідчено державним нотаріусом Панікар В.М. 15.05.2007 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , недійсним.

Ухвалою суду від 28.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Представником відповідача ОСОБА_2 було подано до суду відзив на позовну заяву згідно якого він просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року витребувано у Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо договіра дарування житлового будинку від 15 травня 2007 року, №2-944, та договіра дарування земельної ділянки від 15 травня 2007 року, № 2-947.

Також ухвалою суду від 24.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

29.10.2021 року на адресу суду на виконання відповідної ухвали надійшли копії договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки, посвідчених 15.05.2007 за реєстровими №№ 2-944, 2-947 (відповідно), та документів, на підставі яких вони посвідчувалися.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні пррти вимог позову заперечували та просили в позові відмовити.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 15 травня 2007 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. було посвідчено договір дарування житлового будинку, що зареєстрований в реєстрі за № 2-944.

Відповідно до даного договору ОСОБА_4 , далі іменований ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 , що діяв дію від себе особисто та на підставі довіреності, посвідченої 29.12.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В. за реєстровим номером 5517, відімені ОСОБА_5 , далі іменовані ОБДАРОВУВАНІ, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про те що ДАРУВАЛЬНИК подарував, а ОБДАРОВУВАНІ прийняли у дарунок (в рівних частинах кожний) належний Дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 6 договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Право власності у ОБДАРОВУВАНИХ на дарунок виникає з моменту його прийняття. ОСОБА_2 свідчить, що він дарунок від свого імені та від імені представниці прийняв. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Згідно п. 9 договору зміст ст.ст. 229, 230, 231, 233, 235, 377, 717, 721, 727 Цивільного кодексу України та ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України сторонам роз`яснено.

Також 15 травня 2007 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. було посвідчено договір дарування земельної ділянки, що зареєстрований в реєстрі за № 2-947.

Відповідно до даного договору ОСОБА_4 , далі іменований ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 , що діяв дію від себе особисто та на підставі довіреності, посвідченої 29.12.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В. за реєстровим номером 5517, відімені ОСОБА_5 , далі іменовані ОБДАРОВУВАНІ, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного та земельного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про те що ДАРУВАЛЬНИК подарував, а ОБДАРОВУВАНІ прийняли у дарунок (в рівних частинах кожний) земельну ділянку площею 0,1719 га (1719 кв.м.), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ,

Відповідно до п. 4 договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Право власності у ОБДАРОВУВАНИХ на земельну ділянку виникає з моменту прийняття дарунку та одержання ними документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку (Державного акта на право власності на земльну ділянку). ОСОБА_2 свідчить, що він дарунок від свого імені та від імені представниці прийняв. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Згідно п. 5 договору зміст ст.ст. 80, 81, 87, 88, 90, 91, 98, 125, 126, 131, 132, 140, 158, 210, 21 1 Земельного кодексу України, зміст ст.ст. 229, 230, 231, 233, 235, 377, 717, 721, 727 Цивільного кодексу України та ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України сторонам роз`яснено.

Відповідно до ст. 6 цього Цивільного кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

З огляду на ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.08.2021 у справі № 442/1995/15-ц, за змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба в зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору дарування.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки від 15 травня 2007 року недійсними з підстав вчинення їх внаслідок помилки та під впливом обману, тобто оспорюючи правомірність цих правочинів, повинен був довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Разом з тим, позивачем доказів на підтвердження того, що оспорювані правочини були вчинені внаслідок помилки, суду не надано.

В момент посвідчення двох вищевказаних договорів державним нотаріусом було роз`яснено зміст і наслідки укладення правочину. Позивачем було підтверджено бажання реального настання правових наслідків обумовлених договором.

В самому змісті договору зазначено що дарувальник не помиляється щодо обставин вчинення відповідного договору.

Належних та допустимих доказів в підтвердження того, що вік позивача та наявність в нього інвалідності впливали на правильність сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, надано не було.

Враховуючи встановлені обставини, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, в тому числі й у відповідності до ст. 229 ЦК України, відсутні.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 203, 204, 215, 229-233, 627, 638, 717-719 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостіних вимог щодо предмету спору: Державний нотаріус Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Панікар В.М., про визнання договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко