Справа № 341/1929/20
Провадження № 22-ц/4808/378/22
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Галицької міської ради про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 02 грудня 2021 року під головуванням судді Мергеля М.Р. у м. Галич,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вікторівської сільської ради про визнання права власностіна спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_2 склала заповіт від 25 січня 1996 року, яким все своє майно заповіла їй.

Вважає, що вона є такою, що прийняла спадщину після смерті спадкодавця, так як до смерті бабусі проживала із нею більше п`яти років та вела спільне господарство. Окрім неї, до цього часу, ніхто не звертався до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, жодних заяв не поступало, тому вона бажає прийняти спадщину за заповітом після смерті спадкодавця та оформити її документально. Також вона вступила в управління та володіння спадковим майном.

До складу спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_2 входить земельна частка (пай) розміром 1,065 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходяться на території Вікторівської сільської ради. Вона звернулася до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не надано документи, які підтверджують право власності на спадкове майно, а сертифікат на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки РН № 280119 втрачено.

Просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: право власності на земельну частку (пай) розміром 1,065 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території Вікторівської сільської ради Івано-Франківської області, яка належала ОСОБА_2 на підставі сертифікату серії РН № 280119 за її життя.

Ухвалою Галицького районного суду від 19 квітня 2021 року замінено відповідача Вікторівську сільську раду на її правонаступника Галицьку міську раду.

Рішенням Галицького районного суду від 02 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицької міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що звертаючись із позовом, позивачка зібрала всі наявні у сільській раді докази, які свідчили про те, що за її бабусею числиться земельна частка (пай) розміром 1,065 умовних кадастрових гектари.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції позов визнав повністю, не заперечував щодо його задоволення, однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недостатності доказів, вказавши, що позивачка не довела та не надала суду доказів, що саме на основі сертифіката серії РН № 280119 спадкодавцю ОСОБА_2 належала земельна частка (пай) саме у розмірі 1,065 умовних кадастрових гектари.

Зазначає, що вказаний сертифікат було втрачено, а те, що на підставі цього документа за спадкодавцем числився пай свідчили довідки з сільської ради, які суд першої інстанції не взяв до уваги. Вважає, що такі довідки є належними доказами, оскільки інформацію, яка зазначалася у таких, органи місцевого самоврядування брали з документації, яка містилася в радах. Суд першої інстанції безпідставно не надав належної оцінки доказам у справі щодо належності спадкодавцю земельної частки (паю) у розмірі 1,065 умовних кадастрових гектари, а саме довідкам, які видавалися органами місцевого самоврядування.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане у с. Вікторів Галицького району Івано-Франківської області, підтверджується, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Згідно з копією дубліката заповіту від 25 січня 1996 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Вікторівської сільської Ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 3, ОСОБА_2 на випадок своєї смерті все своє майно заповіла ОСОБА_1 . Заповіт не змінювався і не скасовувався (а. с. 10).

Відповідно до копії сертифіката на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки від 04 вересня 1996 року серії ІФ 03-6-2/336, реєстраційний номер 336, підтверджується те, що ОСОБА_3 на підставі рішення Вікторівської сільської Ради народних депутатів від 02 березня 1996 року № 7 отримала у приватну власність земельну ділянку у розмірі 15,65 умовних кадастрових гектарів на території Вікторівської сільської ради Галицького району в межах середньої земельної частки без визначення на місцевості (а. с. 11).

Згідно довідки від 14 вересня 2020 року № 440/02.2-18, виданої Вікторівською сільською радою, ОСОБА_3 на момент смерті проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з внучкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 13).

Відповідно до змісту довідки від 08 жовтня 2020 року № 507/02.2-18, виданої Вікторівською сільською радою, ОСОБА_4 на підставі сертифікату серії РН № 280119 належала земельна частка (пай) у розмірі 1,065 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який знаходиться на території Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області. Підстава: погосподарська книга № 6 (а. с. 12).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Галицького районного нотаріального округу Дзери Л. О. від 08 грудня 2020 року № 217/02-18 убачається, що нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), розміром 1,065 в умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Вікторівської сільської ради, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , через відсутність документів, які підтверджують право власності на цю земельну частку (пай) (а.с.14).

Відповідно до листа Галицької міської ради на виконання ухвали суду від 02 серпня 2021 року підтверджується те, що за інформацією Вікторівського старостинського округу із заявою про виділення земельної частки (паю) в натурі на підставі сертифікату серії РН № 280119 ніхто не звертався (а. с. 58).

Згідно з копією витягу з книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) підтверджується, що спадкодавиці ОСОБА_3 04.09.1996 виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) площею 15,69 га за реєстраційним номером 336 згідно рішення від 02 березня 1996 року № 7 (а. с. 59).

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців.

Судом враховано, що спадкодавиця ОСОБА_2 померла до набрання чинності Цивільним Кодексом України, а саме до 01 січня 2004 року, тому, відповідно до ст. 5 ЦК України, до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, який регулював відносини спадкування на момент смерті спадкодавиці.

Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно приписів частини першої статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Паювання земель сільськогосподарського призначення проходило у декілька етапів, і нормативно-правовою базою для врегулювання таких правовідносин, зокрема, є Земельні кодекси України у редакціях, чинних на момент виникнення правовідносин, Указ Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94, Указ Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» (далі - Указ № 720/95), постанова Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 р. № 122 «Про організацію робіт і методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)», Постанова Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 «Про затвердження форми сертифікату на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)», Закон України «Про оренду землі», Закон України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон № 899-IV); Методичні рекомендації щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджені наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України, Української академії аграрних наук від 04 червня 1996 року № 47/172/48.

За пунктом 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом пункту 1 Указу № 720/95 паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Таке паювання сільськогосподарських земель здійснювалось у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт і методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)».

За положеннями статті 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Указом Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 було визначено право на приватизацію земель, що знаходяться у користуванні сільськогосподарських підприємств та організацій, шляхом передачі цих земель у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам та у приватну власність тих, хто її обробляє.

Організаціям землеустрою рекомендовано здійснювати у якомога коротші строки поділ земель, які передано у колективну власність, на земельні частки (паї) без виділення їх у натурі (на місцевості), а кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі.

Установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Указом Президента України від 8 серпня 1995 № 720/95 року «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників.

Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Відтак за змістом зазначених норм насамперед право на земельну частку (пай) виникає з моменту видачі акта на право колективної власності на землю у членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта.

Як установлено судом сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий ОСОБА_3 04 вересня 1996 року в межах середньої земельної частки без визначення на місцевості.

Відповідно до положень статті 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Статтею другою Закону № 899-IV передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією.

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Зазначені норми спадкового законодавства надають право особі отримати у спадщину усі права, що належали спадкодавцю та не були скасовані або визнані недійсними чи незаконними на час відкриття спадщини.

Відповідно до довідки від 08 жовтня 2020 року № 507/02.2-18, виданої Вікторівською сільською радою, ОСОБА_4 на підставі сертифікату серії РН № 280119 належала земельна частка (пай) у розмірі 1,065 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який знаходиться на території Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області. Підстава: погосподарська книга № 6. Проте доказів вищевказаного матеріали справи не містять.

З вищевказаного неможливо встановити, що саме на підставі сертифікату серії РН № 280119 спадкодавиці ОСОБА_2 належала земельна частка (пай) саме у розмірі 1,065 умовних кадастрових гектари. У справі наявні докази видачі спадкодавиці сертифіката серії ІФ 03-6-2/336 на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки, відповідно до якого ОСОБА_3 на підставі рішення Вікторівської сільської Ради народних депутатів від 02 березня 1996 року № 7 отримала у приватну власність земельну ділянку у розмірі 15,65 умовних кадастрових гектари на території Вікторівської сільської ради Галицького району в межах середньої земельної частки без визначення на місцевості.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі у зв`язку з недоведеністю наявності таких позивачкою.

У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавиці ОСОБА_2 належало право на земельну частку (пай) розміром 1,065 умовних кадастрових гектари на підставі сертифіката серії РН № 280119 та видачі їй такого сертифіката. Також такі дані відсутні і в наданій суду копії книги реєстрації прав на земельну частку (пай).

В наданому витязі з погосподарської книги № 8 відсутні дані щодо належності ОСОБА_2 земельної частки (пай) розміром 1,065 в умовних кадастрових гектарах.

Обставини реєстрації та видачі 07.12.2000 на ім`я ОСОБА_5 на підставі розпорядження Галицької РДА від 10.02.2000 № 41 сертифіката РН № 280119 на право на земельну частку (пай) розміром 15,65 умовних кадастрових гектари, інформація про що міститься в журналі реєстрації сертифікатів Вікторівської сільської ради, копія якого надана апелянтом, не спростовують висновків суду першої інстанції. ОСОБА_4 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не могла отримати на підставі розпорядження Галицької РДА від 10.02.2000 № 41 сертифікат РН № 280119 на право на земельну частку (пай).

В такому випадку неможливо визнати право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: право власності на земельну частку (пай), розміром 1,065 умовних кадастрових гектарів, на підставі сертифікату серії РН № 280119, оскільки обставини набуття спадкодавцем земельної частки (паю) розміром 1,065 умовних кадастрових гектарів згідно цього сертифіката не стверджуються відповідними доказами.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі є невірними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовуються висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 травня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин