Постанова

Іменем України

23 травня 2022 року

м. Київ

справа № 127/16444/19

провадження № 61-9791св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Вінницька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року у складі судді Федчишена С. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Вінницької міської ради про визнання незаконними та скасування рішень міської ради і свідоцтва про право власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона проживає на АДРЕСА_1 . Свій будинок та земельну ділянку за вказаною адресою вона отримала у спадщину від матері ОСОБА_3 . На земельній ділянці навпроти за адресою: АДРЕСА_2 , її батьками у 1980 році було побудовано гараж площею 23,68 кв. м, однак документи на нього не оформлялись.

Будинок на АДРЕСА_2 був у користуванні сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вона спільно з сім`єю родини ОСОБА_6 домовлялася про спільні дії щодо приватизації земельної ділянки під гаражем, яким вона продовжувалася користуватися після смерті своїх батьків. Вказує, що ОСОБА_2 зазначала, що шукає потрібні для приватизації документи, та запевняла, що звернеться до неї, щойно буде готова до приватизації.

Звернувшись за правовою допомогою після того, як відповідач з чоловіком почали розбирати дах гаража, ОСОБА_1 довідалась, що 15 вересня 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0485 га, кадастровий номер :03:022:0255. Вказане свідоцтво видано на підставі рішення Вінницької міської ради від 27 червня 2014 року № 1758 та витягу з державного земельного кадастру.

Зазначає, що неправомірне оформлення права власності на земельну ділянку іншою особою виключає можливість позивача використати своє право на отримання ділянки під гаражем шляхом приватизації. Цим гаражем позивач користується багато років як спадкоємиця своєї матері.

У заяві про зміну (доповнення) підстав позову ОСОБА_1 зазначила, що ні ОСОБА_2 , ні її мати чи інші родичі не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , у якого були права на будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, Вінницької міською радою передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, на якій знаходилась державна власність - частина будинковолодіння, належна за життя ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана частина будинковолодіння була самовільно знесена ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 25, 55 Закону України «Про землеустрій», статей 118, 122 ЗК України, статей 16, 21 ЦК України, просила суд:

- визнати незаконним та скасувати підпункт 1.3 пункту 1 додатку № 3 до рішення Вінницької міської ради від 11 квітня 2014 року № 1692 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» щодо ОСОБА_2 ;

- визнати незаконним та скасувати підпункт 2.7 пункту 2 додатку 3 до рішення Вінницької міської ради від 27 червня 2014 року № 1758 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельних ділянок у власність громадянам в м. Вінниці» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:022:0255;

- скасувати свідоцтво про право власності серія та номер САК №848569 , видане 15 вересня 2014 року на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0485, кадастровий номер :03:022:0255 на ім`я ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що у позивача, який мешкає в будинку АДРЕСА_3 , відсутнє будь-яке право на земельну ділянку будинковолодіння АДРЕСА_4 , на якій розташований самочинно збудований гараж. Дозвільних документів на будівництво гаражу та прийняття його в експлуатацію суду надано не було. Всупереч положень статті 81 ЦПК України доказів суду виділення земельної ділянки (припинення у встановленому порядку права користування земельною ділянкою землекористувачів будинковолодіння АДРЕСА_4 ) під уже збудований самочинний гараж батькам позивача та самому позивачу також не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суди не надали належної правової оцінки тому, що неправомірне оформлення права власності на земельну ділянку іншою особою виключає можливість позивача використати своє право на отримання ділянки під гаражем, який було побудовано батьками позивача у 1980 році та яким вона користувалась, шляхом приватизації.

Також суди неправильно застосували положення статей 548, 549, 555 ЦК УРСР, статті 118 ЗК України.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року залишено без руху для зазначення в касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження.

У серпні 2020 року заявником у встановлений судом строк зазначені недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано із Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу № 127/16444/19.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 до суду не подавала.

Фактичні обставини, встановлені судами

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 06 січня 1984 року на праві особистої власності виділено ОСОБА_9 49/100 частини будинку АДРЕСА_4 , а ОСОБА_8 - 51/100 частини цього будинку.

Рішенням Виконкому Вінницької міської ради від 06 липня 1955 року за вказаним будинком було зареєстровано земельну ділянку площею 958 кв. м.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 11 липня 1988 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якого ОСОБА_9 виділено в користування земельну ділянку розміром 457 кв. м, а ОСОБА_8 - 475 кв. м.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 12 липня 1990 року ОСОБА_10 , який є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 , виділено 29/50 будинку та в користування надано земельну ділянку площею 456 кв. м, а ОСОБА_8 виділено 21/50 частку будинку і надано в користування земельну ділянку площею 491 кв. м.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його дружина ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_2 є спадкоємицею після смерті своєї матері ОСОБА_11 , оскільки прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори (т. 2, а. с. 5).

Рішенням Вінницької міської ради від 11 квітня 2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Вінницької міської ради від 27 червня 2014 року № 1758 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарг) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 161/5413/16-ц (провадження

№ 61-18869св18), від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17 (провадження № 61-39068св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17 (провадження № 61-5099св18), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/1153/18-ц (провадження № 61-5353св19), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/23/19-ц (провадження № 61-7584св19), від 11 листопада 2019 року у справі № 671/24/19 (провадження

№ 61-8643св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 671/1558/18 (провадження № 61-15487св19), від 26 березня 2020 року у справі № 391/766/17 (провадження № 61-39074св18)(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Об'єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним рішення (чи його окремих положень) органу місцевого самоврядування, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Обґрунтовуючи позов у цій справі, ОСОБА_1 зазначила, що її законний інтерес полягає у можливості скористатись своїм правом на отримання земельної ділянки, яка знаходиться під гаражем (який побудований її батьками), у власність (правом приватизацію). На переконання позивача, порушення її законного інтересу відбулось внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування рішень, які стосуються процедури передачі у власність земельної ділянки, на якій розміщений гараж, відповідачці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у позивача, який мешкає в будинку АДРЕСА_3 , відсутнє будь-яке право на земельну ділянку будинковолодіння АДРЕСА_4 , на якій розташовано самочинно збудований гараж.

Судами встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 є спадкоємицею після смерті своєї матері ОСОБА_11 , оскільки прийняла спадщину, написавши відповідну заяву до нотаріальної контори.

Згідно з судовими рішеннями чоловіку ОСОБА_11 - ОСОБА_8 виділено в натурі належну йому частку земельної ділянки на АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що питання, чи прийняла ОСОБА_11 спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 , чи ні, може порушуватись особами, які вважають, що мають право на спадкування, тобто вирішуючи спір між спадкоємцями.

Позивач не є спадкоємцем прав та обов`язків померлого ОСОБА_8 та померлої ОСОБА_11 ні за законом, ні за заповітом, що не заперечувалось позивачем, а відтак права позивача при здійсненні права на спадкування відповідачем (спадкоємцем) не порушуються.

Водночас беззаперечним фактом є те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 були чоловіком та жінкою, і встановлено, що вони проживали разом за однією адресою.

В силу вимог статті 549 ЦК Української РСР (чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 ) визнається, що ОСОБА_11 , як спадкоємець, прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки вона, проживаючи разом з ним, фактично вступила в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до статті 90 ЗК Української РСР (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 ) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною, а тому до ОСОБА_11 , яка успадкувала право на будинок, перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок.

Прийняття спадщини відповідачем після смерті її матері позивачем не заперечувалось.

Згідно з матеріалами інвентарної справи гараж, на наявності прав щодо якого наполягає позивач, був проінвентаризований під літ. «Г» в межах будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , як самочинно побудований.

13 березня 2014 року ОСОБА_2 в порядку, визначеному статтею 118 ЗК України, звернулась до Вінницької міської ради із заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 485 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка надавалась в користування згідно з рішенням Виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 липня 1955 року № 18/626 з урахуванням порядку користування, встановленого рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 02 червня 1990 року у справі № 2-495.

Рішенням Вінницької міської ради від 11 квітня 2014 року № 1692 відповідно до частини першої статті 118 ЗК України, ОСОБА_2 було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою.

Рішенням Вінницької міської ради від 27 червня 2014 року затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку площею 0,0485 га за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий №:03:022:0255 та передано земельну ділянку ОСОБА_2 у власність.

Положення частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України покладають на кожну сторону обов'язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надала суду дозвільних документів на будівництво гаража та прийняття його в експлуатацію, як і доказів виділення земельної ділянки (чи припинення у встановленому порядку права користування земельною ділянкою землекористувачів будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 ) під уже збудований самочинний гараж батькам позивача та самому позивачу.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які права на земельну ділянку будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований самочинно побудований гараж, так само як до позивача не перейшло право власності в порядку спадкування на вказане майно.

Також під час розгляду справи по суті представниками позивача було визнано, що позивач не зверталась до Вінницької міської ради із заявою щодо надання їй земельної ділянки під вказаним гаражем. Лише після вчинення дій по знесенню гаража вона виявила, що земельна ділянка вже приватизована.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права є помилковими та були предметом перевірки під час апеляційного розгляду справи. Так, апеляційний суд відхилив аналогічні мотиви апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на те, що міська рада правильно встановила наявність у ОСОБА_2 права на користування земельною ділянкою і керуючись нормами статей 116, 118, 125 ЗК України та нормами Закону України «Про землеустрій», в межах своє компетенції прийняла рішення, які є законними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що ОСОБА_1 не доведено та не обґрунтовано належними і допустимими доказами наявність підстав для визнання незаконними та скасування оскаржуваних рішень Вінницької міської ради в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання заявника на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 161/5413/16-ц (провадження

№ 61-18869св18), від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17 (провадження № 61-39068св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17 (провадження № 61-5099св18), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/1153/18-ц (провадження № 61-5353св19), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/23/19-ц (провадження № 61-7584св19), від 11 листопада 2019 року у справі № 671/24/19 (провадження

№ 61-8643св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 671/1558/18 (провадження № 61-15487св19), від 26 березня 2020 року у справі № 391/766/17, є необґрунтованими, оскільки правовідносини у вказаних справах та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, не є подібними.

Підстави для задоволення касаційної скарги відсутні. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець