Провадження № 22-ц/811/4435/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року у справі за позовом за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслав Вікторович про визнання дій приватного виконавця неправомірними в частині прийняття виконавчого листа до виконання, винесення постанови від 12.08.2021 про відкриття виконавчого провадження, визнати постанову від 12.08.2021 про відкриття відкриття виконавчого провадження ВП №66494047 протиправною та вчинити дії щодо закінчення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця - відмовлено.

Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що приватний виконавець Качурка В.В. не пересвідчився у наявності доданої до заяви інформації стягувача щодо визначеної частково стягнутої суми з боржника за виконавчим документом та не пересвідчився щодо належного оформлення виконавчого документа в частині наявності на виконавчому документі відмітки щодо залишку нестягнутої суми, скріпленої печаткою органу виконавчої служби.

Вважає, що у зав`язку з цим приватний виконавець протиправно прийняв виконавчий документ до виконання.

Стверджує, що внаслідок протиправності постанови від 12 серпня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 66494047, протиправними також є винесені у подальшому постанови приватного виконавця Качурка В.В. від 12 серпня 2021 року про стягнення з боржника суми основної винагороди та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у ВП № 66494047.

Посилається на те, що відповідно до інформації, розміщеної у відкритому доступі, у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В.В., станом на дату відкриття виконавчого провадження ВП 66494047, був відсутній відповідний правовий статус для вчинення виконавчих дій.

Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу без участі сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 12 травня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 18 травня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслава Вікторовича знаходиться виконавче провадження ВП № 663494047 та ВП № 66349778.

Виконавче провадження ВП № 663494047 розпочато приватним виконавцем з примусового виконання виконавчого листа №2/1312/487/2012від 26 квітня 2013 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» суми боргу в розмірі 735985,38 доларів США та 1080017,96 грн. та 2823,00 грн. судового збору, вказане стверджується долученою скаржником до матеріалів скарги копією постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 66494047 (а.с.10).

Звертаючись до суду з вказаною скаргою скаржник обґрунтовувала мотивованість та підставність подачі такої тим, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслав Вікторович позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії в тому числі і щодо ВП № 66494047, оскільки в Єдиному реєстрі приватних виконавців України інформація про Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслава Вікторовича (посвідчення №0315 від 13 березня 2019 року) відсутня, так як 06 березня 2020 року на засіданні Дисциплінарної комісії приватних виконавців, яке відбулось 06 березня 2020 року і оформлено Протоколом N 29, оголошено рішення про притягнення приватного виконавця Качурка В.В., до дисциплінарної відповідальності у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця Качурка В.В. (посвідчення № 0315 від 13 березня 2019 року).

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України. У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що і Закон України «Про виконавче провадження» і Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому згідно з ч. З ст. 25 Закону №1403-УІІІ право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Згідно інформації з Єдиного реєстру приватних виконавців, яка міститься у відкритому доступі, та яка підтверджується представленою приватним виконавцем Качуркою В.В., оформленою інформаційною довідкою №0924 від 24 вересня 2021 року, згідно якої інформація про приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслава Вікторовича (посвідчення №0315 від 13 березня 2019 року) внесена до ЄРПВ.

А відтак з урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подана скарга в цій частині є необґрунтованою.

Щодо заявленого скаржницею 12 жовтня 2021 року клопотання про забезпечення доказів, слід зазначити, що постановою Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2022 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року, якою у задоволенні такого клопотання судом першої інстанції було відмовлено.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець не може виконувати рішення, якщо: сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають на виконанні у приватного виконавця, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності такого приватного виконавця.

Щодо посилань скаржниці про те, що заборгованість по виконавчому листу №2/1312/487/2021 від 26.04.2013 року частково чи повністю погашена, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість пояснення представника Банку, допитаного в суді першої інстанції, що в даному випадку правильним способом захисту прав та інтересів боржника є звернення в суд із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням наведеного суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича в частині прийняття до виконання виконавчого листа №2/1312/487/2021, виданого 26 квітня 2013 року Личаківським районним судом м. Львова та винесення Постанови від 12 серпня 2021 року про відкриття виконавчого провадження ВП №66494047 є правомірними та законними, оскільки відповідають та вчиненні з чітким дотриманням усіх вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а відтак подана скарга не підлягає до задоволення.

Крім того, колегія суддів також зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Іммобільяре Саффі проти Італії» ( Case of Immobiliare Saffi v. Italy ) наголошував, що право на звернення до суду, гарантовано статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у виконавчому провадженні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що п. 1 ст. 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд , одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право було б ізольованим, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» ( Case of Hornsbyv. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 5 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право на справедливий суд, однак дане право було б ізольованим, якщо допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали чинності. Тлумачення ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06 жовтня 2011 міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для законного сподівання на виплату такої заборгованості і становить майно цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у правомірне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення від 15 жовтня 2009 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, такі фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 травня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.