Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 715/2513/19

провадження № 61-15340св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Бреславська-Григорчак Світлана Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Позов обгрунтований тим, що 17 грудня 2015 року між нею та її дочкою укладено договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0648, яка знаходиться у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Ці договори не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи правочину, оскільки, вона як особа похилого віку, та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду, мала на меті укласти договір довічного утримання. Вона має неповну освіту, закінчила румуномовну школу, а на час укладення договорів була пенсіонеркою за віком.

Вона страждає низкою захворювань, в тому числі на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонію ІІ ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторну енцефалопатію, хронічний панкреатит, хронічний холецистит, двобічний дифузний гомоартроз. Ці захворювання не дають їй можливості своєчасно та повно усвідомлювати вчинені нею дії.

Безпосередньо перед укладенням оспорюваних нею договорів її родичі переконували у необхідності передати майно ОСОБА_2 взамін на те, що вона буде забезпечувати її всім необхідним для життя. Відповідач деякий час після укладення договорів здійснювала догляд за нею, однак надалі виїхала за кордон і припинила її матеріально забезпечувати, не цікавилася її здоров`ям та повідомила, що не має наміру брати участь в її утриманні та догляді.

Після підписання спірного договору вона фактично будинок відповідачу не передавала, від особистих речей його не звільняла та залишається там проживати.

Просила визнати недійсними та скасувати договоридарування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі № 22953, та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0648, яка знаходиться у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрованого в реєстрі № 22956, які укладені 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2020 року у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, виходив з того, що на час укладення договору дарування у 2015 році позивач мала намір укласти саме договір дарування, доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивач суду не надала. Вік дарувальника на момент укладення оспорюваних договорів становив 64 років, а відомостей про те, що на час укладання договору дарування позивач мала захворювання, суд не встановив. Позивач усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок відповідачу, своїй дочці, їй було роз`яснено права та наслідки цього правочину, порушень під час укладення договору не було. Існування неприязних стосунків з обдарованою на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2015 році.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 17 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С. О.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 17 грудня 2015 року, кадастровий номер :01:002:0648, яка знаходиться у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С. О.

Задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час укладення договору дарування, волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного їй майна на користь обдарованої ОСОБА_2 .

Додатковою постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 (№ запису 12584956). Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0648, яка знаходиться у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області (№ запису 12586829).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач виїхала за кордон до укладення оспорюваних договорів дарування. Крім того, позивач особисто надавала допомогу відповідачу, висилала за кордон посилки, їздила за кордон допомагати їй з дітьми та по дому, що не заперечувала позивач.

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких захворювань на момент укладення оспорюваних договорів. Ці договори підписані нею та її сином ОСОБА_3 , який діяв від імені відповідача на підставі довіреності. На момент укладення спірних договорів позивач одержувала пенсію, а відповідач не мала заробітку, оскільки доглядала малолітнього сина.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що до і після укладення спірних договорів відповідач перебувала за кордоном, не мала доходу, доглядала трьох малолітніх дітей та не могла надавати допомогу на утримання позивача.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою та не надав правову оцінку тому, що позивач неодоразово самостійно їздила до Франції, щоб допомагати відповідачу по господарству, позивач проходила лікування у 2018-2019 роках, проте доказів хвороби на момент укладення договорів у 2015 році не надала. Позивач оформила спадщину після смерті чоловіка у 2015 році та оформила оспорювані договори, проте протягом чотирьох років не оскаржувала їх, неприязні відносини виникли у сторін у 2019 році, тому не свідчать про наявність помилки під час укладення позивачем договорів дарування.

Відповідач зверталася із заявою про застосування позовної давності, суд першої інстанції її відхилив, оскільки позов є безпідставним та права позивача не порушені, а суд апеляційної інстанції взагала її проігнорував.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що позивач є особою похилого віку та потребує догляду, не врахував інші обставини у справі та докази у їх сукупності.

Позивач вказуючи, що помилилася щодо правової природи договору, оскільки думала, що укладає договір довічного утримання, не вказала, які саме положення договорів вона не розуміла.

Позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування.

Посилання позивача на те, що спірний будинок був єдиним її місцем проживання не вказує на те, що вона помилялася щодо змісту та правової природи правочину.

Висновок ЛКК із зазначенням періоду лікування у 2018-2019 роках не є доказом того, що станом на 17 грудня 2015 року вона хворіла то допустила помилку при укладенні договорів дарування.

Позивач не є одиною особою, у неї є ще десять дітей, з яких семеро дітей постійно проживає в Україні.

Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження того, що станом на грудень 2015 року вона потребувала стороннього догляду, що спростовує її твердження, що вона очікувала довічного догляду після укладення договорів від відповідача, якої на час їх укладення не було в Україні.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Договори дарування не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи правочину. Вона є особою похилого віку, та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду, мала на меті укласти договір довічного утримання.

Відповідач у 2015 році обіцяла їй після укладення договорів надавати допомогу, проте виїхала за кордон і припинила брати будь-яку участь у її матеріальному забезпеченні, не цікавилася її здоров`ям та повідомила, що не має наміру брати участь в її утриманні та догляді.

Зараз позивач хоче укласти договір довічного утримання або спадкового договору з більш відповідальною дитиною, оскільки потребує допомоги та догляду через похилий вік та хвороби.

Оспорювані договори порушують права позивача, оскільки вона мала на меті відчуження на користь відповідача будинку та земельної ділянки лише за умови довічного утримання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 22953, та договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0648, яка знаходиться у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 22956.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Його дружина, позивач ОСОБА_1 , 07 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0648, яка знаходиться у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. Право власності зареєстровано 07 грудня 2015 року в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Від імені відповідача при укладенні договору дарування діяв ОСОБА_5 , який є сином позивача та рідним братом відповідача, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15 серпня 2015 року, реєстровий номер 14737. У довіреності зазначено, що ОСОБА_2 уповноважує його «прийняти в дар або придбати (купити) на ім`я відповідача будь - яке рухоме та нерухоме майно».

При посвідчені договору дарування нотаріус роз`яснив характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування. Після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати в будинку, протягом чотирьох років цей договір не оспорювала.

ОСОБА_2 з 2013 року постійно проживає з чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми у Франції за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою міської адміністрації Гран - Буртерульд. Діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 народилися у Франції ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно.

ОСОБА_2 є найменшою дочкою ОСОБА_1 .

На час укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_1 було 64 роки.

Згідно з висновком ЛЛК від 14 листопада 2019 року № 2273 ОСОБА_1 має захворювання, зокрема, ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонію ІІ ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, хронічний панкреатит, хронічний холецистит, двобічний дифузний гомоартроз. Також зазначено, що остання проходила лікування з 03 жовтня 2018 року до 11 листопада 2018 року в ортопедичному відділенні, з 22 листопада 2018 року до 30 листопада 2018 року в інфекційному відділенні та з 12 березня 2019 року до 22 березня 2019 року у терапевтичному відділенні.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилалася на те, що суди попередніх інстанцій не застосували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, провадження № 61-24995св18, від 27 листопада 2019 року у справі № 490/8021/17, провадження № 61-14129св19, від 18 грудня 2019 року у справі № 742/4636/15, провадження № 61-1354св18, від14 січня 2020 року у справі № 305/1660/17, провадження № 61-12728св19, від 05 лютого 2020 року у справі № 604/459/17, провадження № 61-20417св19, від 06 лютого 2020 року у справі № 645/3205/17, провадження провадження № 61-40954св18, від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16, провадження № 61-13359св19, від 27 лютого 2020 року у справі № 643/6032/17, провадження № 61- 15836 св19, від 23 вересня 2020 року у справі № 640/6698/17, провадження № 61-3952св20.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Верховний Суд виходить з того, що помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договорів дарування недійсними, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Предметом позову є визнання договорів дарування недійсними з тих підстав, що позивач укладаючи договори мала на меті укласти договір довічного утримання.

Суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що позивач під час укладання нею договорів на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку і земельної ділянки усвідомлювала правову природу правочину, права та обов`язки, які виникають після укладання цих договорів між нею та відповідачем.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції та задовольнивши позов, виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові, оскільки позивач після укладання нею договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки у власність відповідача фактично залишилася без майна, проте за віком та станом здоров`я потребує утримання.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, провадження № 61-24995св18, від 27 листопада 2019 року у справі № 490/8021/17, провадження № 61-14129св19, від 18 грудня 2019 року у справі № 742/4636/15, провадження № 61-1354св18, від 14 січня 2020 року у справі № 305/1660/17, провадження № 61-12728св19, від 05 лютого 2020 року у справі № 604/459/17, провадження № 61-20417св19, від 06 лютого 2020 року у справі № 645/3205/17, провадження провадження № 61-40954св18, від 13лютого 2020 року у справі № 756/6516/16, провадження № 61-13359св19, від 27 лютого 2020 року у справі № 643/6032/17, провадження № 61- 15836 св19, від 23 вересня 2020 року у справі № 640/6698/17, провадження № 61-3952св20.

Верховний Суд зауважує, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі, тому доводи касаційної скарги оцінює з урахуванням предмета доказування у цій справі, встановлених судами обставин та їх правової оцінки відповідно до наданих сторонами доказів.

Верховний Суд зауважує, що, лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, провадження № 61-3096св2.

Суд першої інстанції відмовив у позові, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася щодо правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними.

Суд першої інстанції встановив, що укладаючи оспорювані договори дарування, позивач усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріус ознайомила позивача з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем.

Сторони укладених договір дарування ствердили, що ці правочини не мають мнимого, удаваного, фіктивного характеру, відповідає дійсним намірам. Сторони також підтвердили, що не обмежені в праві укладати правочини, не страждають на захворювання, які б перешкоджали усвідомленню ними суті цього договору (пункт 6 договору дарування житлового будинку, пункт 10 договору дарування земельної ділянки).

Встановивши обставини та надавши оцінку кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності у цій справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання позивача на те, що вона продовжує проживати у спірному будинку не свідчить, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину.

Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними.

Суд першої інстанції, з урахуванням того, що на час укладення оспорюваних договорів ОСОБА_2 на території України не було, від її імені договір укладав ОСОБА_5 (брат), критично оцінив посилання позивача на ту обставину, що вона очікувала, що взамін на відчуження своєї власності вона отримає довічний догляд зі сторони відповідача.

Також суд першої інстанції взяв до уваги та надав правову оцінку показанням свідків, згідно з якими позивач має десятеро дітей, ОСОБА_2 є найменшою дочкою, яка у 2011 році виїхала за кордон, після смерті чоловіка позивача (батька відповідача) ОСОБА_3 позивач зібрала своїх дітей і вони домовилися, що будинок, як вони казали «дають» ОСОБА_6 , як найменшій і вона буде допомагати матері. Також встановлено, що позивач надавала допомогу відповідачу, зокрема, їздила до неї за кордон допомагала доглядати дітей, працювала на городі, надсилала їй посилки. Відповідач ОСОБА_2 також надавала кошти матері на ремонт будинку, на ліки. Відносини між сторонами погіршилися у 2019 році.

Матеріали справи, а також досліджені та оцінені судом першої інстанції докази, не підтверджують, що вік (64 роки на день укладення договорів) або стан здоров`я позивача викликали необхідність укладення саме договорів довічного утримання, а не дарування.

Верховний Суд зазначає, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Підстави недійсності правочинів повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених фактичних обставин справи, з урахуванням посилання позивача на те, що вона бажає укласти зараз договір довічного утримання з більш відповідальною дитиною, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

Правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що уклавши у 2015 році договори, позивач усвідомлювала правову природи правочинів та мала намір укласти саме договори дарування, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, діти позивача.

Також Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги, що позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування.

Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а також врахував відносини, які склалися між сторонами спору протягом тривалого часу.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, щонеприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2015 році.

Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Верховний Суд зазначає, що позивач не доводила і суди не встановлювали, що відповідач чинить їй перешкоди у можливості користування будинком та вчиняє дії з її виселення. Спір між сторонами не стосується втручання у право позивача на повагу до житла.

Скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що на момент укладання оспорюваних договорів позивачу виповнилося повних 64 роки, отже, як особа похилого віку, вона потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення спірних договорів дарування 17 грудня 2015 року постійно проживала у спірному житловому будинку. Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач ОСОБА_1 під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.

Суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач під час укладання нею договорів на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку і земельної ділянки усвідомлювала правову природу правочину, права та обов`язки, які виникають після укладання цих договорів між нею та відповідачем, оскільки фактично залишилася без майна, і за віком та станом здоров`я потребує утримання.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом положень статті 367 ЦПУ України суд апеляційної інстанції має право оцінювати докази, однак з дотриманням загальних правил та обов`язковим наведенням мотивів і порушень, які були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів у справі

Верховний Суд зазначає, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 382 ЦПК України.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дійшовши висновку, що суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, суд апеляційної інстанції у постанові не зазначив, на підставі яких доказів, які він оцінив, дійшов висновку про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки протилежне встановив суд першої інстанції, зокрема надавши оцінку показанням свідків у справі в сукупності з іншими доказами у справі.

У постанові суду апеляційної інстанції не викладено жодного висновку щодо оцінки доказів у справі, порушення судом першої інстанції норм процесуального права при оцінці доказів і в чому полягають ці порушення, лише зазначено про неправильне застосування норми матеріального права, а саме, що суд не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Суд апеляційної інстанції не спростував висновки суду першої інстанції щодовідсутності підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними.

Посилання у постанові лише на похилий вік позивача, і як наслідок те, що вона потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення спірних договорів дарування постійно проживала у спірному житловому будинку, без встановлення інших обставин у їх сукупності, а саме неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, не є підставою для задоволення позову.

Верховний Суд також зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке помилково скасував суд апеляційної інстанції.

Щодо додаткової постанови суду апеляційної інстанції, то необхідно зазначити таке.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи, ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Враховуючи те, що додатковою постановою суд апеляційної інстанції вирішив питання щодо інших позовних вимог, а за наслідками касаційного перегляду справи постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, додаткову постанову суду апеляційної інстанції необхідно також скасувати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просила зупинити діюпостанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

З огляду на те, що постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року скасовано, то немає підстав для зупинення дії оскаржуваного судового рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, судові рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року скасувати,рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2020 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко