КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6057/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Журби С.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Брижатого Сергія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

УСТАНОВИВ:

у жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах, в подальшому шлюб був розірваний за рішенням суду.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні.

Оскільки позивач самостійно не має можливості забезпечити належний рівень життя дітям, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 40 % від доходів останнього до повноліття дітей, а також просила стягнути додаткові витрати на утримання дітей в розмірі 11 616,95 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 06 жовтня 2021 року і до повноліття дітей.

Стягнутоз ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду адвокат Брижатий С.В в інтересах позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що частково задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції, невірно визначив дату, з якої слід стягувати аліменти з відповідача на користь позивача, зазначивши 06 жовтня 2021 року, в той час як позовна заява була подана 30.09.2021 року, що підтверджується даними трекінгу на офіційному сайті «Укрпошта».

Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягнення 40% від усіх доходів відповідача, суд вказує на відсутність доказів можливості сплачувати відповідачем аліменти в заявленому розмірі. Однак, в той же час, матеріали справи також не містять доказів на спростування того, що відповідач не має змоги сплачувати аліменти у розмірі 40% від доходу. Можливість відповідача сплачувати аліменти у відповідному розмірі підтверджується тим, що він має добре здоров`я, працездатний, має стабільну роботу, а отже має стабільний щомісячний дохід та може утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Апелянт також зазначає, що позивачем понесені додаткові витрати на дітей, пов`язані з розвитком їх спортивних, мистецьких здібностей, оздоровлення у розмірі 23 233,90 грн., що підтверджується чеками, наявними в матеріалах справи. Тож, відмовляючи в задоволенні цієї частини позовних вимог, суд першої інстанції не врахував наявність у позивача права на отримання компенсації додаткових витрат на дітей від відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, сторони з 03 вересня 2010 року по 07 березня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис № 2124, сторони у справі є рідними батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , актовий запис № 467, є рідними батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спільні діти сторін проживають разом з позивачем, остання самостійно несе тягар по утриманню доньок, відповідач, в свою чергу, на день винесення рішення по справі матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним. Судом першої інстанції, також, враховано, що з 16 січня 2019 року відповідачем створено нову сім`ю, його дружина є вагітною.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 3 вказаної Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 грн., з 01 липня - 2510 грн., з 01 грудня - 2618 грн.

З матеріалів справи вбачається, що наразі доньки сторін проживають разом з матір`ю. Оскільки відповідач ОСОБА_2 є їхнім батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей саме в розмірі 1/3 частина з усіх видів заробітку.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду також враховує, що відповідач ОСОБА_2 працевлаштований, з 23.08.2016 року працює у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді провідного інженера-програміста відділу розвитку та підтримки бізнес систем управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту. Згідно з наказом №245 від 10.04.2020 року в.о. директора ДП обслуговування повітряного руху України ОСОБА_5 на вказаному підприємстві з 10.07.2020 року змінено істотні умови праці, зокрема введено режим неповного робочого часу 0,5 норми тривалості робочого часу і відповідно оплата працівникам здійснюється за фактично відпрацьований час виходячи з окладу, встановленого штатним розписом. (а.с. 53, 58).

В той же час, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що визначаючи розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не взяв до уваги, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не вказав цього у резолютивній частині рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає доповненню із зазначенням вищевикладеного.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апелянта в частині неправильного визначення судом першої інстанції дати, від якої слід здійснювати стягнення аліментів з відповідача на користь позивача.

Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва 30 вересня 2021 року, що підтверджується відтиском поштового штемпеля на конверті.

Визначаючи датою звернення до суду із позовом 06.10.2021 року, суд першої інстанції помилково вважав, що днем звернення із позовом є день реєстрації позовної заяви в суді.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що резолютивну частину рішення Дніпровського районного суду м. Києва слід змінити також в частині дати, починаючи з якої присуджено стягнення аліментів, вказавши її вірно - 30 вересня 2021 року.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині безпідставної відмови судом першої інстанції в задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат, колегія суддів апеляційного суду із такими доводами не погоджується з огляду на наступне.

За змістом статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено щодо передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що надані до суду чеки та квитанції про оплату навчання та придбання ліків, не можна вважати доказами понесення позивачем додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема для розвитку їх здібностей, чи на лікування дітей, оскільки не дають змогу ідентифікувати особу платника, а також їх цільове призначення.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не доведення цих вимог належними доказами.

Згідно з ч. 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та зміну резолютивної частини рішення суду першої інстанції в частині визначення дати, починаючи з якої присуджено стягнення аліментів, а також шляхом зазначення вимог щодо мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376,381-384 України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Брижатого Сергія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання малолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 30.09.2021 року і до повноліття дітей.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 травня 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

С.О. Журба