Постанова

Іменем України

16 травня 2022 року

м. Київ

справа № 638/3904/20

провадження № 61-20252 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Іванової Наталії Олександрівни, на рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 10 червня 2021 року у складі судді Шишкіна О. В.

та постанову Харківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року

у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду

з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що їх батько - ОСОБА_4

на підставі ордера на жиле приміщення № 129 серії И (обмін), виданого

10 жовтня 1994 року, отримав на сім`ю із чотирьох осіб право на зайняття жилого приміщення - квартири площею 29 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . У заяві по обміну жилого приміщення їх батько просив оформити обмін однокімнатної ізольованої квартири, в якій вони проживали разом із батьком, на окрему квартиру

у місті Харкові, видати ордер на його ім`я, а також включити у склад родини його дружину - ОСОБА_3 , сина - ОСОБА_2 та доньку - ОСОБА_1 (після зміни прізвища ОСОБА_1 ). Всі члени родини були зареєстровані та проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Через деякий час між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано шлюб й остання переїхала в інше житлове приміщення, однак у квартирі залишено одну вільну кімнату на випадок, якщо вона виявить бажання використовувати жиле приміщення, у якому вона зареєстрована. Ані їх батько, ані вони не створювали жодних перешкод у здійсненні ОСОБА_3 права користування цим приміщенням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батько ОСОБА_4 помер.

Вказують, що вони не можуть вільно користуватися квартирою, виконувати ремонтні роботи в необхідному для підтримання житлового стану квартири обсязі. На даний момент квартира потребує капітального ремонту, здійснення переобладнання для проживання там дитини та зміни основного наймача, що можливо лише за згоди всіх осіб, які зареєстровані

у приміщенні.

Факт тривалої відсутності відповідачки (більше десяти років) у спірній квартирі підтверджується фотографіями її кімнати, будинку з фасадної частини, на якій відображено ушкоджений фасад та розбите вікно, квитанції про сплату комунальних платежів, з яких убачається, що у квартирі електроенергія та газ не використовується.

Оскільки відповідачка до вказаної квартири не повертається, комунальні платежі не сплачує, бажання користуватися цим приміщенням

не висловлює, вона є такою, що втратила право користування вказаним приміщенням.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня

2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних, допустимих

та достатніх доказів на підтвердження непроживання відповідачки у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців поспіль позивачами

не надано. Судом не взято до уваги надані позивачами фотокартки, на яких зображено загальний вигляд будинку та частина кімнати, а також копії квитанцій про оплату ОСОБА_4 (покійним батьком позивачів) комунальних послуг за вказаною адресою. Крім того, заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 , вказувала, що після смерті ОСОБА_4 між нею та позивачами виникли конфлікти щодо використання квартири, приведення її до умов, достатніх для проживання, зміни позивачами замків у вхідних дверях квартири; вона завжди користувалася даною квартирою

і добровільно ніколи її не залишала.

Районний суд урахував надані відповідачкою фотографії вхідних дверей спірної квартири та зображений на них навісний замок, до якого не був наданий їй ключ, а також копію заяви ОСОБА_3 від 15 травня

2021 року на ім`я начальника Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області, з якої вбачається, що вона зверталася до правоохоронних органів за фактом виявлення нового замка на вхідних дверях, внаслідок чого не змогла потрапити до квартири.

Відхиляючи твердження позивачів стосовно того, що відповідачка

не сплачує комунальні платежі, районний суд зауважив, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес)

до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше

не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки,

яка припадає на нього (частина четверта статті 544 ЦК України).

Крім того, суд указав, що задоволення позовних вимог призведе

до порушення прав відповідачки на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції враховано відповідну судову практику

Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Іванової Н. О., залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року - залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи

та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Позивачами не доведено факт непроживання відповідачки у спірній квартирі саме без поважних причин. Колегія суддів уважала поважними причини її не проживання у спірній квартирі, оскільки вона не придатна для проживання (відсутнє опалення та газопостачання), при чому

ОСОБА_1 ці обставини не заперечувала, навпаки вказувала,

що у квартирі не проживала, а після смерті батька на двері повісила замок для запобігання крадіжкам.

Крім того, надані позивачами фотокартки та квитанції про сплату комунальних послуг не є достатніми доказами у розумінні статей 77,

80 ЦПК України для встановлення факту відсутності відповідачки у спірній квартирі понад встановлений термін без поважних причин.

Також апеляційний суд указав, що позивачами не доведено,

що відповідачка має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного, а тому задоволення позовних вимог покладе на останню надмірний тягар.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Касаційного

цивільного суду у складі Верховного Суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Іванова Н. О., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження заявниця зазначає те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 638/3904/20 із Дзержинського районного суду м. Харкова. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -

адвоката Іванової Н. О., мотивована тим, що положеннями статті 64

ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належить, у тому числі дружина наймача. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У даному випадку, відповідачка втратила права та обов`язки наймача, коли припинила проживати в спірному приміщенні.

Посилання відповідачки про те, що вона не проживає у спірній квартирі, оскільки приміщення знаходиться у непридатному для проживання стані,

не можуть визнаватися поважними причинами її відсутності. При чому непридатність квартири для проживання не підтверджена жодними доказами.

Вказує, що доказів існування поважних причин непроживання

ОСОБА_3 у спірній квартирі не надано, тоді як обов`язок доведення наявності таких обставин покладено саме на відповідачку.

ОСОБА_1 є користувачем квартири за адресою:

АДРЕСА_1 , разом із двома малолітніми дітьми, та на відмінну від відповідача, яка була дружиною основного наймача ( ОСОБА_4 ) двадцять шість років тому й після розлучення не проживала у цій квартирі, позивачі є дітьми ОСОБА_4 , проживали у квартирі разом із покійним батьком і продовжують використовувати її після його смерті.

Зауважує, що фактичне виселення у цій справі і не потребується, оскільки відповідачка лише зареєстрована у спірній квартирі, фактично не проживає у ній з 1995 року.

Судами попередніх інстанцій взагалі не надано оцінки тому, чи є для відповідачки спірна квартира житлом та чи є законні та суспільно значимі підстави для зняття її з реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження

№ 14-181цс18, та постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року

у справі № 654/761/15-ц, провадження № 61-3963св18).

Також указує на суттєві порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яким апеляційним судом не надано належної оцінки, зокрема, прийняття відзиву на позовну заяву, поданого з порушенням строку та порядку його подання (не було надіслано позивачам). Тобто, районний суд узяв до уваги докази, які були одержані з порушенням порядку, встановленого статтею 178 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2022 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому вказується, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального

та процесуального права, а також із повним дослідженням доказів, які містяться у матеріалах справи, тому просить касаційну скаргу залишити

без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Жодних доказів щодо здійснення дій по забезпеченню спірного майна

та сплати комунальних послуг позивачами не надано. На теперішній час

у квартирі відрізано газопостачання, відсутні нарахування

за електроенергію. При вирішенні спору судами попередніх інстанцій було надано належну правову оцінку поданим учасниками справи доказам,

а також ураховано наявність конфлікту між сторонами, який полягає у її добровільному знятті з реєстраційного обліку з метою приватизації позивачами квартири без її участі. Наразі квартира знаходиться

на її утриманні.

Крім того, до смерті її колишнього чоловіка - ОСОБА_4 , у спірній квартирі ніхто не мешкав, її використовували для зберігання речей,

але фактично через аварійний стан квартири ніхто там не мешкав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Іванової Н. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність

за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом

з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені

в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача,

але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня

1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору

на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює,

у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки

у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі

№ 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року

у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня

2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19,

від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, провадження

№ 61-8622св19, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, провадження № 61-6652св21, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, провадження № 61-16066св21.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,

81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги

чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з недоведеності позивачами факту відсутності відповідачки

у спірній квартирі понад шість місяців саме без поважних причин,

та, встановивши, що між сторонами існують конфліктні відносини з приводу користування нею й відповідачка позбавлена можливості проживати

за місцем реєстрації та не втрачала інтерес до цього житла, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання її такою, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратила право користування спірним жилим приміщенням.

При цьому поважність причин непроживання відповідачки у спірній квартирі, на які вона посилалася під час розгляду справи, позивачами

не спростовано, належних доказів на підтвердження факту непроживання саме без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачами не доведено, як і не доведено обставин, що ОСОБА_3 втратила інтерес до спірного житла.

Сам факт її тимчасового непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин.

Апеляційний суд, досліджуючи поважність причини відсутності відповідачки за місцем її реєстрації, обґрунтовано зауважив, що ОСОБА_3

не проживала у спірній квартирі через її непридатність для проживання

та неможливість потрапити до неї, про що вона зверталася до органів поліції.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18 та у постанові Верховного Суду 12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-ц, провадження

№ 61-3963св18, оскільки фактичні обставини у цих справах та їх доведення

є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Так, у справі № 653/1096/16-ц підставою для звернення до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації було припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем (стаття 124 ЖК України),

тоді як підставою для звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у справі,

яка переглядається, позивачі зазначали непроживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців (стаття 71 ЖК України).

У справі № 654/761/15-ц предметом спору було виділення в натурі

2/3 частки домоволодіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, при цьому за результатами розгляду справи

у касаційному порядку справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що виходячи саме з недоведеності позивачами факту відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, та, встановивши, що остання

не втрачала інтерес до цього житла, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки такою,

що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи на правильність судових рішень

не впливають та не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального

і процесуального прав, зводяться в цілому до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування

чи відхилення є мотивованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Іванової Наталії Олександрівни, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць