У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2022 року

м. Київ

справа № 369/6433/20

провадження № 61-20515ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми,

В с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у вищезазначеній цивільній справі задоволено.

У якості забезпечення позову накладено арешт на 12/25 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22144235, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна - 12/25 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22144235, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року залишено без змін.

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального і процесуального права. Вважає, що ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову є безпідставною, оскільки до вказаної заяви не додано доказів та не зазначено належного обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в цій справі. А саме лише посилання на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Указану касаційну скаргу подано з пропуском строку на касаційне оскарження і ОСОБА_1 порушує клопотання про поновлення цього строку, зазначаючи, що отримала копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції 12 листопада 2021 року на електронну пошту.

На підтвердження дати отримання вказаного рішення суду апеляційної інстанції надано, зокрема, копію супровідного листа (відправник - Київський апеляційний суд, отримувач - ОСОБА_1 ), з якого вбачається, що відповідне судове рішення надійшло заявнику електронною поштою 12 листопада 2021 року.

Наведені підстави та обставини вказують на відсутність зловживань ОСОБА_1 її процесуальними правами та, відповідно, свідчать про поважність причин пропуску строку для подання касаційної скарги.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до заявлених позовних вимог позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 130 616,42 грн, що включає: 566 576,26 грн - заборгованість за договором позики від 11 січня 2018 року; 23 423,66 грн - 3 % річних за договором позики від 11 січня 2018 року; 540 004,00 грн - заборгованість за договором позики від 16 квітня 2018 року; 616,42 грн - 3 % річних за договором позики від 16 квітня 2018 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 01 січня 2018 року він надав у позику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 566 576, 26 грн, що на момент укладання договору позики за курсом (28,328813) гривні до долара США (узгодженого сторонами) становило 20 000,00 доларів США, що підтверджується договором позики від 16 квітня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. за реєстровим № 36 та відповідною розпискою про отримання грошових коштів. Відповідно договору позики ОСОБА_3 зобов`язувався повернути суму позики в готівковій формі без нарахування відсотків до 12 січня 2019 року.

В подальшому, 16 квітня 2018 року він (позивач) надав у позику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 522 498,00 грн, що на момент укладення договору позики за курсом (26,1249) гривні до долара США (узгодженого сторонами) становило 20 000,00 доларів США, що підтверджується договором позики від 16 квітня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. та відповідною розпискою про отримання грошових коштів.

На момент звернення до суду, ОСОБА_3 не виконав своїх обов`язків, передбачених договорами позики від 11 січня 2018 року та 16 квітня 2018 року, не повернувши грошові кошти, що підтверджується відсутністю відповідної заяви відповідача про повний розрахунок, у зв`язку із чим розмір заборгованості становить: за договором позики від 11 січня 2018 року - 566 576,26 грн (враховуючи, що договором передбачено сплата позичених коштів у гривні та погоджений сторонами курс долара до гривні не менше як 1 дол. = 28,328813 грн.); за договором позики від 16 квітня 2018 року становить 540 004,00 грн (враховуючи, що договором передбачено сплата позичених коштів у гривні, а курс долара до гривні станом на 28 травня 2020 року становить 1 дол. = 27,0002 грн, тобто більше ніж вказаний в договорі мінімальний курс гривні до долара).

Сума 3 % річних за договором позики від 11 січня 2018 року становить 23 423,66 грн.

Сума 3 % річних за договором позики від 16 квітня 2018 року становить 612,50 грн.

Крім того, як вбачається із договорів позики від 11 січня 2018 року та 16 квітня 2018 року при укладенні даних договорів відповідач діяв за згодою дружини ОСОБА_1 , що підтверджується її заявою про згоду на укладення та підписання вищевказаного договору, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г.О.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на час отримання грошових коштів в борг перебували в зареєстрованому шлюбі. Враховуючи, надану письмову згоду ОСОБА_1 на укладення вищезазначених договорів позики, останні були укладені в інтересах сім`ї, а передані в борг грошові кошти використовувались в її інтересах, тому відповідачі мають відповідати за виконання зобов`язань як солідарні боржники.

10 березня 2021 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, яка обґрунтовується тим, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, що відповідачі в подальшому можуть здійснити відчуження нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення суду у справі.

Апеляційним судом враховано розмір заявлених позовних вимог, наведені позивачем докази та обґрунтування заявлених вимог у клопотанні щодо забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між способом забезпечення позову та розміром заявлених позовних вимог, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист їх порушених прав та поновлення порушених прав та інтересів позивачів. Невжиття заходу забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідачі в подальшому можуть здійснити відчуження нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення суду у справі

Тому, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки предметом позову є стягнення значної суми коштів за договором позики, забезпечення позову в обраний позивачем спосіб гарантуватиме виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що: умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов до правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання судового рішення в разі задоволення позову, оскільки відповідачі в подальшому можуть здійснити відчуження нерухомого майна, що дійсно може призвести до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду (у разі задоволення позову).

Вжиті місцевим судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Відповідачів лише тимчасово позбавлено можливості відчуження нерухомого майна, при цьому вони не обмежені в реалізації своїх прав як власників на володіння і користування цим майном.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судами не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, є необґрунтованими, оскільки у наведеному заявником рішенні суду касаційної інстанції та оскаржуваних рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій установлено різні фактичні обставини у справах.

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини.

Із змісту касаційної скарги випливає, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами четвертою - шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук