Справа №443/88/22
Провадження №2/443/347/22
РІШЕННЯ

іменем України

12 травня 2022 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Ратича Т.М.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, однак ніколи у такому не проживав, а на прохання покійного чоловіка його покійної сестри ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку разом із своєю матір`ю ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_5 , але всі вони проживали у м.Новий Розділ. Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 12.06.2018 року мати відповідача та його сестра визнані такими, що втратили право на користування житловим будинком по АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 не ставила питання про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житлом, так як він в той час був неповнолітнім та навчався в училищі. Відповідач відмовляється в добровільному порядку знятись з реєстрації за вищезгаданою адресою, постійно проживає у м.Новий Розділ, не несе жодних витрат на утримання будинку.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 26.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

17.03.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачу з 15.09.2021. Він зареєстрований і проживає у будинку. Інше житло у нього відсутнє. Визнання його таким, що втратив право користування будинком, буде надмірним тягарем та порушуватиме право на повагу до житла, яке він вважає своїм постійним місцем проживання, оскільки законно вселився у будинок та тривалий час проживає там й іншого житла немає.

У судовому засіданні 04.05.2022 позивач та представник позивача, позовні вимоги підтримали, з мотивів, викладених у позові. В судове засідання 12.05.2022 позивач та його представник не з`явились, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому зважаючи на те, що в судовому засіданні 04.05.2022 було досліджено усі наявні в матеріалах справи докази, однак в такому було оголошено перерву за клопотанням представника позивача, суд визнає неявку позивача та його представника неповажною, та вважає за можливе завершувати розгляд у їх відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили з мотивів, наведених у відзиві на позов. Додатково повідомили, що відповідач проживав у будинку АДРЕСА_3 з дитинства. У зв`язку навчанням в ліцеї проживав у гуртожинку в м.Новий Розділ, витрат на утримання будинку не ніс у зв`язку з відсутністю коштів, однак періодично приїжджає туди. Також, представник відповідача просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2021 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.09.2021, згідно якого право власності зареєстровано 15.09.2021 (а.с.5,6).

Як видно з матеріалів справи, у будинку АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.12.2004, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.8-11) та не заперечується сторонами.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач був зареєстрований за вищезгаданою адресою за згодою тодішнього власника - ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні дав покази про те, що був сусідом ОСОБА_7 та відповідача через дорогу, та бачив його останній раз у місці проживання ОСОБА_7 у день смерті останньої, однак точна адреса йому невідома. Йому відомо, що відповідач раніше проживав у ОСОБА_7 та він часто його бачив, пізніше проживав у санаторії, а за адресою проживання померлої не живе. За будинком ніхто не доглядає. Про те, що відповідач з матір`ю та сестрою виїхали йому відомо зі слів односельчан.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав покази про те, що він був сусідом через будинок ОСОБА_3 , яка проживала у будинку під АДРЕСА_4 , та йому відомо, що остання зареєструвала у своєму будинку відповідача. Останній періодично приїжджав туди як був дитиною, та проживав у санаторії. Коли ОСОБА_7 хворіла, не бачив відповідача. Він кілька разів заходив до ОСОБА_7 , однак відповідача не бачив. В будинок не заходив. ОСОБА_2 приходив до ОСОБА_3 до її смерті, але не проживав там, а також не проживав після смерті останньої.

Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Одночасно, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що відповідач фактично зерєстрований у будинку під АДРЕСА_1 , оскільки як вбачається із копії будинкової книги останній зареєстований в будинку під АДРЕСА_3 , тобто не подано доказів про зміну (присвоєння нового) номеру будинку.

Одночасно, позивачем не подано достатніх доказів, які б без жодних сумнівів підтверджували факт не проживання відповідача за адресою реєстрації понад один рік без поважних причин.

Надаючи оцінку показам свідків, суд критично оцінює такі та вважає недостатніми, оскільки вказали, що не бачили відповідача з часу смерті ОСОБА_3 і тому вони вважають, що він там не проживає.

Жодних інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджували доводи позовної заяви суду не надано.

При цьому доводи відповідача на те, що він проживає за місцем реєстрації, оскільки періодично туди навідується, постійно не проживав так як навчається у ліцеї в м.Новий Розділ, суд також відхиляє, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатнім доказами обставини на які посилається у позовній заяві, а тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, а саме витрат на правову допомогу заявлених представником відповідача, суд враховує наступне.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України).

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача подано договір про надання правової допомоги від 14.03.2022.

З умов наданого договору вбачається, що отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару (п.2.1 Договору). Загальна вартість послуг адвоката за цим договором становить 16 000 гривень (п.2.3 Договору).

При цьому не зазначено чи вказана вартість послуг адвоката є гонораром у фіксованому розмірі (твердій грошовій сумі) чи погодинній оплаті.

Суд звертає увагу на те, що формулювання «загальна вартість послуг адвоката» у згаданому договорі викликає обґрунтований сумнів про те, що гонорар встановлений у фіксованому розмірі.

Окрім того, пунктом 2.4 вказаного договору передбачено, що вартість послуг клієнт сплачує протягом 30 днів з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Документів, які б підтверджували обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, суду не надано.

Одночасно суд, відхиляє покликання представника позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2022 по справі №185/5421/21, оскільки в цій справі винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, та на підтвердження факту отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, крім договору про надання професійної правничої допомоги, надано кошторис із зазначенням переліку наданих послуг (консультація клієнта, складення заяви про забезпечення позову та позовної заяви, відповіді на відзив тощо).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 року по справі № 329/766/18.

Обов`язковість подачі таких доказів узгоджується із постановою Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, в якій зазначено, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішенні у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, п.268 рішення у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отож, дослідивши відзив на позовну заяву в частині розподілу витрат на правову допомогу та доданий договір, суд вважає, що відповідачем не доведено достатніми доказами розміру заявлених витрат на правову допомогу у сумі 16 000 грн., тобто такий не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), отже їх розмір є необґрунтованими, а тому у відшкодуванні таких слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 травня 2022 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка