РІШЕННЯ

іменем України

09 травня 2022 рокуСправа №451/972/18
Провадження № 2/451/27/22

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

з участю: позивача, представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехові в залі суду цивільну справу №451/972/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и в:

16 липня 2018 року ОСОБА_3 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності.

В позовній заяві зазначає, що з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі з 12.11.2009 року. За час спільного життя вони побудували будинок, загальною площею 141,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 30.10.2017 року відповідач здійснила реєстрацію вказаного будинку без згоди позивача на своє ім`я, однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаного будинку до спільної сумісної власності подружжя, оскільки збудований ними спільно, як подружжям. Крім того, батьки позивача також допомагали будувати спірний будинок (батько здійснював будівельні роботи) та надали значну частину коштів на будівництво та оздоблення будинку. Позивач також вкладав зароблені ним кошти в будівництво спірного будинку. Оскільки, між сторонами у позасудовому порядку, не досягнуто порозуміння щодо поділу та користування придбаним у період шлюбу майном, вбачає за доцільне звернутися до суду з даною позовною заявою. Також, має намір зареєструватись у вказаному будинку, як співвласник, однак відповідач не надає позивачу для цього необхідних документів. Оскільки домовленості між сторонами не було, шлюбний договір не укладався, то кожному із них належить по 1/2 частині спірного майна. Враховуючи те, що нерухоме майно, належить сторонам на праві спільної сумісної власності та є неподільною річчю, а відповідно не може бути поділена між сторонами в натурі, тому просить визнати за ОСОБА_3 право власності на частку у розмірі 1/2 у житловому будинку (будинковолодінні) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

11 березня 2020 року ухвалою Радехівського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.63-64).

26 квітня 2021 року ухвалою суду клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про призначення будівельно-технічної судової експертизи задоволено та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а.с.186-188).

До суду повернулася цивільна справа №451/972/18 без виконання експертизи, через несплату відповідачем за її проведення та 12 квітня 2022 року провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, поновлено (а.с.233).

У судове засідання позивач та його представник з`явилися, позов підтримують повністю та просять задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 звертав увагу суду, що житловий будинок збудований та був зареєстрований за час шлюбу, тому підлягає поділу в рівних частках між подружжям. Право власності на будинок зареєстровано у 2017 році на відповідача колишню дружину позивача, у 2020 році сторони розірвали шлюб, тому в даному випадку поширюється презумція спільності майна подружжя, житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Посилання представника відповідача на те, що будинок збудований сестрою відповідача спростовується матеріалами справи, оскільки сестра жодних позовів щодо майна не заявляла. Спір у даному випадку вирішується про права на частку будинковолодіння, який сторони почали будувати у 2012 році, а тому статус земельної ділянки для даного спору не впливає на спірні правовідносини.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги заперечив у повній мірі. Просив врахувати, що позивач не подав суду жодних доказів, які б підтверджували його участь у побудові житлового будинку чи докази придбання матеріалів на будівництво вказаного житлового будинку. Факт початку будівництва у 2012 році не підтверджується жодними доказами. Земельна ділянка за договором дарування від 8.05.2013 року подарована сестрою відповідача ОСОБА_5 відповідачу по справі і є її особистою власністю. Спірний будинок будувала сестра відповідача ОСОБА_5 , що підтвержується доказами про придбання будівельних матеріалів. Договір про підключення до електромережі до збудованого житлового будинку уклала попередня власниця ОСОБА_5 , і вже на той час був збудований будинок саме нею, ще до договору дарування. Обєкт почали будувати за твердженням сторони позивача у 2012 році, земельна ділянка подарована відповідачу у 2013 році, а договір про користування електроенергією від 13.08.2013 року укладено із ОСОБА_5 , що свідчить про те, що житловий будинок зводила сестра відповідача ОСОБА_5 . Просив ухвалити рішення про відмову в позові, оскільки позивачем не подано жодного доказу, який би підтвердив його участь у будівництві житлового будинку.

Вислухавши пояснення позивача та його захисника, заперечення відповідача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що 12 листопада 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого Поздимирською сільською радою Радехівського району Львівської області 12 листопада 2009 року (а.с.15).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №127603987 від 14.06.2018 року, житловий будинок загальною площею 141.8 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 від 30.10.2017 року, та земельна ділянка, площею 0.2454 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 від 28.05.2013 року на підставі договору дарування земельної ділянки, серії та номер 722, виданим 28.05.2013 р. державним нотаріусом Луців І.П. (а.с.9-11).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення, серії НОМЕР_2 від 28.12.2016 р., таке видане ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по інвалідності 3 групи з дитинства, та термін дії 31.12.2018 р. (а.с.12).

З копії трудової книжки, серії НОМЕР_3 , вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.01.2008 року переведений електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування 5-го розряду, на підставі Наказу 16-к від 23.01.2008 року (а.с.13,14).

Шлюб між сторонами розірвано, згідно рішення Радехівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2020 року (а.с.74-75).

Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, а саме індивідуального житлового будинку, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , замовником якої є ОСОБА_4 , вважати закінченим будівництвом, об`єкт готовим до експлуатації. Вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію, становить 832092 тис. грн (а.с.90-93).

Відповідно до накладних №1/22 від 22.10.2008 р., №2/20 від 20.05.2009 р., №209 від 23.07.2009 р., №30 від 16.07.2009 р., №18 від 23.04.2009 р., №209 від 23.07.2009 р., №8/17 від 17.10.2008 р., гр. Садловська здійснювала купівлю будівельних матеріалів, а саме: бетон, метало-черепицю, цемент, цеглу, щебінь, коньок (127-134).

Земельна ділянка, площею 0.2454 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 від 28.05.2013 року на підставі договору дарування земельної ділянки, серії та номер 722, де дарувальником виступає ОСОБА_5 , а обдарована ОСОБА_4 (а.с.135-137).

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ № 060024 від 15 січня 1998 року, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,25 га, що розташована на території с. Поздимир Радехівського району Львівської області, передана у приватну власність ОСОБА_5 (а.с.138).

25 жовтня 1991 року Поздимирська сільська рада народних депутатів Радехівського району Львівської області прийняла рішення про виділення земельної ділянки, площею 2500 кв.м., під будівництво індивідуального житлового будинку гр. ОСОБА_5 , на підставі якого був виданий будівельний паспорт (а.с.139-141).

ОСОБА_5 уклала договір №37/324 з ПАТ «Львівобленерго» Радехівський РЕМ про користування електричною енергією 13 серпня 2012 року, договір №41 від 24.04.2012 на підготовку та виготовлення технічних умов приєднання, договір №41 від 08.05.2012 про надання послуг з підключення електроустановки до електричної мережі, договір №41 від 08.05.2012 на виконання робіт/про надання послуг (а.с.142-146).

14 серпня 2013 року ОСОБА_4 уклала договір про користування електричною енергією з ПАТ «Львівобленерго» Радехівський РЕМ в особі начальника Радехівського РЕМ Мандрики В.М. (а.с.147).

Відповідно до накладної №137 від 10.09.2015, ОСОБА_4 здійснила закупівлю будівельних матеріалів на загальну суму 35560 (тридцять п"ять тисяч п"ятсот шістдесят гривень) (а.с.148).

Замовником технічної інвентаризації на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 , відповідно до технічного паспорта виданого 14.09.2017 року, згідно якого загальна площа будинку становить 141,8 м.кв. та вартість 948853 гривень (а.с.149-156).

4 вересня 2015 року ОСОБА_4 уклала кредитний договір з ПАТ «Державний ощадний банк України» №106-68, згідно умов предмету договору до п.2.3. кредит надається на придбання матеріалів для проведення робіт з теплоізоляції зовнішніх стін відповідно до підпункту 17 пункту 2 додатка 2 до Державної цільової економічної програми енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010-2015 року, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2010 р. №243 та «за Програмою енергозбереження для населення Львівщини на 2013-2016 роки» (а.с.157-165).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

За змістом статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На даний час виник спір стосовно права власності майна, що згідно з нормами діючого законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, але яке зареєстроване на праві особистої власності за відповідачем, порушуючи права позивача як співвласника майна.

Як достовірно було встановлено судом, житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 був побудований сторонами під час шлюбу, а саме в 2017 році згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, та підтверджується належними доказами, також не заперечується і відповідачем, а тому дане майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог та залишення вищенаведеного майна у їх спільній частковій власності.

При ознайомленні в судовому засіданні з матеріалами інвентаризаційної справи та за наявності доказів про вартість майна - житлового будинку АДРЕСА_1 ( в даний час Червоноградського району) Львівської області (а.с.155), суд вважає за доцільне визначити розмір судового збору за подання позовної заяви до суду відповідно до заявленої вимоги майнового характеру та стягнути з відповідача в користь держави не сплачену суму судового збору за майнову позовну вимогу в розмірі 4039 гривень 47 копійок, виходячи з розрахунку: (948853 тис. гривень вартість майна (а.с.155) * 1% ціни позову / 100 = 9488 гривень 53 копійки.

9488,53 грн *1/2 (1/2 - частка у розмірі 1/2 у житловому будинку (будинковолодінні) = 4744 гривень 27 копійок.

4744 гривень 27 копійок 704 гривень 80 копійок (сума сплаченого судового збору 16.07.2018 р.) = 4039 гривень 47 копійок розмір не сплаченого судового збору за подання позовної заяви майнового характеру.

Із змісту п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI (із подальшими змінами та доповненнями) вбачається, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, у відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову із відповідача необхідно стягнути судові витрати.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81,141, 258-259, 263-265, 264 ЦПК України, ст.ст.60,61,62,70,71 СК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ідеальну частку у розмірі 1/2 у житловому будинку (будинковолодінні) за адресою: АДРЕСА_1 та залишити вищенаведене майно у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , жительки АДРЕСА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 4039 (чотири тисячі тридцять дев`ять) гривень 47 (сорок сім) копійок до спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України; отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; р/р UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , жительки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 травня 2022 року.