КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/177/20 головуючий у суді І інстанції Ткач М.М.
провадження №22-ц/824/4187/2022 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ТОВ «Житлобуд-1» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позову ТОВ «Житлобуд-1» посилається на те, що ОСОБА_1 є співвласником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування частини квартири від 15.05.2013 року.

30.01.2017 року Оболонським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, суми інфляційних виплат та трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 01.07.2014 року по 31.07.2016 року у розмірі 10877 грн 73 коп., проте зазначений наказ за заявою відповідача ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.11.2018 року скасований.

Оскільки ОСОБА_1 у встановленому порядку не уклав з ТОВ «Житлобуд-1» договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, проте не відмовлявся від надання таких послуг та безперебійно їх отримує, однак не здійснює своєчасну оплату за їх надання, ТОВ «Житлобуд-1» просить суд стягнути на його користь 10877 грн. 73 коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги, що утворилась за період з 01.07.2014 року по 31.07.2016 року.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлобуд-1» 10877 грн 73 коп. заборгованості та 1921 грн 00 коп. судового збору, а всього 12798 грн 73 коп.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року №756/177/20 у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року №756/177/20 у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати, застосувати трирічний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивач незаконно стягує в травні 2021 року гроші за період з 2014р. по 2016 р., оскільки сплинув строк позовної давності, і суд першої інстанції не застосував строк позовної давності, тому заявляє клопотання для застосування строку позовної давності та просить апеляційну інстанцію застосувати строк позовної давності. Вказує, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини взагалі та в сфері надання-споживання житлово-комунальних послуг, відповідач ніяких договорів не підписував і ніякі послуги не споживав. Крім того, зазначає, що позивач не підтвердив факт існування заборгованості первинними бухгалтерськими документами, не приклав розрахунок заборгованості, платіжні доручення з яких би вбачалось, що володілець особового рахунка саме відповідач у даній справі. Посилається на правовий висновок, викладений Великою палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі №200/11343/14- ц.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовну вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установлено те, що нарахування комунальних послуг ОСОБА_1 проводилося відповідно до затверджених тарифів, однак відповідач не проводив повної та своєчасної оплати спожитих послуг, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 10877 грн 73 коп., суд дійшов висновку про стягнення цієї заборгованості на користь позивача.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальних послуг є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до абзацу 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Відповідно до абзацу 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Відповідно до п. п. 5, 10 ст. 7 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Відповідно до Роз`яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Щодо правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями» від 01.02.2006 року, п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщення житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласники всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Відповідно до ст. 68 ЖК України споживачі повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 361/3298/16-ц(провадження № 61-30239св18).

Встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 1/2 квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а. с. 7).

30.01.2017 року Оболонським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлобуд-1» заборгованості за житлово-комунальні послуги та по оплаті за теплопостачання за період з 01.07.2014 року по 31.07.2016 року включно у розмірі 10877 грн. 73 коп. та 689 грн. 00 коп. сплаченого судового збору (а. с. 8).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.11.2018 року судовий наказ Оболонського районного суду міста Києва від 30.01.2017 року у справі № 2-н/756/3/17 скасований (а. с. 10).

Обслуговування багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 з липня 2014 року по липень 2016 року здійснювало ТОВ «Житлобуд-1».

Тариф за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку, що стягується з позивачем з власників квартир, становив 3 грн. 07 коп. за 1 кв. м - у випадку оплати послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим та 3 грн. 38 коп. за 1 кв. м у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказаний тариф та структура тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був затверджений Розпорядженням КМДА №579 від 10.04.2012 року.

Тариф за теплопостачання з 01.07.2014 року становив 375 грн. 30 коп. за 1 Гкал, затверджений постановою НКРКП № 757 від 18.06.2014 року та з 17.10.2014 троку тариф за теплопостачання становив 374 грн. 60 коп. за 1 Гкал, затверджений постановою НКРКП № 146 від 17.10.2014 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, заборгованість ОСОБА_1 за період з липня 2014 року по липень 2016 року по оплаті за отримані житлово-комунальні послуги становить 10877 грн 73 коп.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 власник 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за якою наявна заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Відтак, правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач незаконно стягує в травні 2021 року гроші за період з 2014 по 2016 рік, оскільки сплинув строк позовної давності, і суд першої інстанції не застосував строк позовної давності, відповідач заявляє клопотання для застосування строку позовної давності та просить апеляційну інстанцію застосувати його, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. ч. ч. 1-3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.11.2018 року судовий наказ Оболонського районного суду міста Києва від 30.01.2017 року у справі № 2-н/756/3/17 було скасовано, тому саме з цього часу й розпочався новий перебіг строку позовної давності.

Оскільки ТОВ «Житлобуд-1» звернулось до суду з позовом 27 грудня 2019 року, строк позовної давності пропущено не було.

Судовий наказ відповідно є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 ЦПК України судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Незважаючи на певні особливості щодо звернення, форми звернення, заява про видачу судового наказу є таким же способом реалізації права на судовий захист, як і позовна заява, а відтак, і вимоги щодо переривання строку давності мають поширюватися і на звернення із заявою про видачу судового наказу з усіма обумовленнями, що стосується звернення з позовом.

Враховуючи те, що судовий захист право кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів може бути реалізовано у позовному провадженні або наказовому провадженні шляхом видачі судового наказу, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (№ 6-931цс15).

Крім того, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) у якому зазначено, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Можна зробити висновок, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Отже, наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільних справах, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог. Тобто, при розгляді заяви у наказному провадженні суддя здійснює судочинство, а судовий наказ, як форма судового рішення, має усі риси, притаманні судовому рішенню.

Відтак, враховуючи те, що звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є способом судового захисту, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, який виконується за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом, апеляційний суд вважає, що висновок викладений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) визначає надмірне прагнення до переваги форми над змістом, що називається правовим пуризмом.

Поняття «правового пуризму» було введено в правовий обіг Європейським судом з прав людини, який у рішенні від 23.07.2009 року у справі «Сутяжник проти Росії» (№ 8269/02) зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини взагалі та в сфері надання-споживання житлово-комунальних послуг, відповідач ніяких договорів не підписував і ніякі послуги не споживав, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідач, як споживач отримав відповідні житлово-комунальних послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які зобов`язаний сплатити, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, щопозивач не підтвердив факт існування заборгованості первинними бухгалтерськими документами, не приклав розрахунок заборгованості, платіжні доручення з яких би вбачалось, що володілець особового рахунка саме відповідач у даній справі, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників).

Посилання на правовий висновок, викладений Великою палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі №200/11343/14-ц, суд апеляційної інстанції врахував, виходячи з наступного.

Так, у п. 54, 55, 56, 57 вказаної постанови зазначено, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Відтак, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідач, будучи неналежно повідомленою про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, повідомляла останній про пропуск позивачем позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Відтак, судом апеляційної інстанції розглянуто заяву відповідача про застосування позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.256,261, 264, 267, 322, 509, 509, 625 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст. 160, 258 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «12» січня 2022 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
О.І. Сліпченко