КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року

справа № 760/28053/13-ц

провадження № 22-ц/824/1988/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому посилаючись на те, що сторонами було придбане майно у шлюбі за спільні кошти, просив визнати це майно спільною сумісною власністю та поділити його, виділивши у власність позивачу: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельну ділянку 0, 045 га за адресою АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_5 .

Відповідачу ОСОБА_2 просив виділити у власність житловий будинок АДРЕСА_6 ; земельну ділянку загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер :72:368:0058, по АДРЕСА_7 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя, задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок АДРЕСА_2 ;

- квартиру АДРЕСА_4 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- квартиру АДРЕСА_5 .

- житловий будинок АДРЕСА_6 .

- земельну ділянку загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер :72:368:0058, по АДРЕСА_7 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м, з урахуванням земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_3 ;

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 ;

- однокімнатну квартиру № 3 , площею 49,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_9 ;

- 1/3 частину двокімнатної квартири площею, 23,53 кв.м за адресою: АДРЕСА_10 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_7 ;

- земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_7 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_4 , визнавши право власності на вказані об`єкти за відповідачем.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи. Вказує, що частка коштів ОСОБА_1 складає 2 935 475,94 грн, а отримане останнім майно перевищує частку позивача у спільному майні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, шляхом повного задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що при розподілі житлового будинку, поділу підлягає і земельна ділянка по АДРЕСА_3 на якій розташований зазначений будинок.

Зазначає, що кошти з депозитного рахунку позивачем були зняті в період шлюбу за згодою іншого члена подружжя, а тому позивач не повинен доводити використання цих коштів, які були потрачені на сім`ю. Вказує, що добудова будинку по АДРЕСА_7 здійснювалась за кошти зароблені виключно позивачем, які відповідно мають статус спільної сумісної власності.

Звертає увагу на наявність доказів - оригіналів документів на підтвердження позовних вимог, а тягар доказування необхідних для спростування покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Зазначає, що відповідач здає в оренду дві спільні квартири, а кошти від них привласнює одноосібно. Також вказує, що відповідач з червня 2008 року до грудня 2010 року отримала заробіток у розмірі 40 626 грн, та не могла добудувати будинок за 2,5 роки.

Вважає, що суд незаконно врахував при поділі майна кошти, які не були предметом даної справи та вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Зазначає, що спірна квартира АДРЕСА_5 є спільною сумісною власністю подружжя, як і кошти одержані ОСОБА_2 за розпискою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Посилається на те, що у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, факт про те, що з травня 2008 року сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство не досліджувався. На підставі ч. 2 ст.223 ЦПК України ОСОБА_1 має право оспорювати ці обставини, оскільки не брав участі у цивільній справі про розірвання шлюбу.

У справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності Печерський районний суд м. Києва у рішенні від 22 листопада 2017 року, залишеному без змін постановою Апеляційного суду м.Києва від 21 травня 2018 року, на думку позивача, дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_5 і житловий будинок АДРЕСА_7 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, не зважаючи на розписку про отримання коштів в борг на придбання квартири та доводів відповідача щодо добудови будинку після розірвання шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує на те, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави визнавати спільною сумісною власністю подружжя та виділяти позивачу земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 , яка була приватизована відповідачем. Апелянтом також залишено поза увагою вартість такої земельної ділянки для її врахування як внеску іншого з подружжя.

Зазначає, що ОСОБА_1 був учасником справи про розірвання шлюбу, за наслідками розгляду якої у зв`язку з його неявкою постановлено заочне рішення про розірвання шлюбу. При цьому рішення не оскаржив, відтак обставини того, що з травня 2008 року сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, з січня 2008 року не підтримують шлюбних стосунків встановлені у справі, в якій брали участь ті ж особи, що підтверджується заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року.

На думку представника відповідача, доводи представника позивача про те, що кошти, зняті з депозиту, були потрачені на добудову будинку по АДРЕСА_7 , що здійснювались за кошти позивача зводяться до маніпулювання обставинами.

Вважає безпідставними доводи позивача про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, врахувавши, що при поділі майна спільні кошти залишені у позивача, оскільки суд встановив обсяг спільно нажитого майна , зокрема грошові кошти в сумі 330 000 Євро, що були розміщені на депозитному рахунку, та після припинення шлюбних відносин апелянт зняв їх з рахунку та використав на власні потреби.

Представник відповідача стверджує, що відмовляючи в позові про визнання особистою приватною власністю суди лише встановили той факт, що відсутні підстави вважати майно особистою приватною власністю одного з подружжя. Питання визначення часток у праві спільної сумісної власності не було предметом розгляду і висновків з цього питання зроблено не було.

Судом не було враховано ту обставину, що починаючи з травня 2008 року відповідачкою на будівництво житлового будинку здійснено витрати за рахунок особистих коштів на суму 3 268 616,00 гривень.

Судом допущено неповне з`ясування обставин справи, тому відповідач вважає що вартість спільного майна є значно меншою.

В судовому засіданні позивач та його представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували, просили задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що набуте у спільну власність нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, окрім земельної ділянки за адресою в АДРЕСА_3 , яка отримана відповідачем у власність за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні в межах норм безоплатної приватизації.

Судом першої інстанції зменшено частку позивача на суму спільних грошових коштів, якими він розпорядився у власних інтересах, тобто на 327670,56 євро. З урахуванням вказаних висновків та визначеного експертизою вартості спільного майна, судом здійснено розподіл майна між подружжям. Виділення позивачу решти частки у спільному майні в сумі 484 377,27 грн судом не вирішено, оскільки останнім не було заявлено вимоги про стягнення компенсації.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

При вирішенні спору слід керуватись Кодексом про шлюб та сім`ю та Сімейним кодексом України, оскільки частина майна була придбана до 1 січня 2004 року, а частина після зазначеної дати.

Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь- які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхиляє врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів вимог апеляційної скарги.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 жовтня 1991 року перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року у справі №2-4851.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 08 серпня 2003 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 липня 2003 року № 1291-С/КІ, квартира АДРЕСА_1 , що має загальну площу 70,6 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 37,4 кв.м на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у частках відповідно 1/3 та 2/3.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 13 листопада 2006 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 жовтня 2006 №2033-С/КІ, квартира АДРЕСА_5 , що має загальну площу 87,8 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 44,1 кв.м, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 11 травня 2004 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 квітня 2004 року № 791-С/КІ, квартира АДРЕСА_4 , що має загальну площу 49,3 кв.м та складається з однієї житлової кімнати житловою площею 49,3 кв.м на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 28057193 від 19 листопада 2010 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 04 листопада 2010 за №7-1231.

Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,045 га, кадастровий номер :72:172:0003, за адресою: АДРЕСА_3 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка відповідно до державного акту, серія ЯД №916739, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради від 15 квітня 2004 року № 185/1395.

Відповідно до сертифікату відповідності КВ000097 від 02 квітня 2010 року житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами по АДРЕСА_7 загальною площею 404,8 кв.м, житловою - 87,6 кв.м., замовником будівництва якого є ОСОБА_2 , введений в експлуатацію.

Згідно з свідоцтвом про право власності від 16 травня 2011 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 травня 2011 року № 545-С/ЖБ, житловий будинок АДРЕСА_7 , що має загальну площу 404,8 кв.м. на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га, кадастровий номер :72:368:0058, за адресою: АДРЕСА_7 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 вересня 2006 року № 3071 (ВЕВ № 363103) належить ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21 12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

В ході розгляду справи судами встановлено, що позивачем у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в період з 18 січня 2007 року до 07 травня 2008 року відкрито рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно з даних виписки по рахунку 18 січня 2007 позивачем зараховано на свій депозитний рахунок 300 000,00 євро, 22 січня 2008 року позивачем зараховано на свій депозитний рахунок 27 670,56 євро.

06 травня 2008 року позивачу було повернуто суму вкладу в розмірі 327 670,56 євро.

В доводах апеляційної скарги представник позивача посилався на те, що сума вкладу в розмірі 327 670,56 євро є спільним сумісним майном подружжя, яке було використане ним в інтересах сім`ї, зокрема кошти були витрачені на будівництво будинку в АДРЕСА_7 . Натомість відповідач з червня 2008 року до грудня 2010 року отримала дохід всього на суму 40 626,00 гривень.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції на рахунках відповідача в період перебування в шлюбі, а саме з 04.01.2007 року до 01.12.2010 року знаходились кошти та були повернуті загалом 1 531 018,79 дол. США та 1 888 863,66 євро.

Таким чином, заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що нею були вкладені кошти на будівництво будинку по АДРЕСА_7 , що також підтверджується копією накладних, квитанцій, чеків, відомостей (звітів) про виконання робіт, копій договорів поставки, наданих ОСОБА_2 до матеріалів справи.

В порушення ч.2 ст. 264 ЦПК України районним судом помилково було враховано при поділі спільного майна подружжя грошові кошти, які знаходилися на банківських рахунках позивача в сумі 327 670, 56 євро на тій підставі, що жодна із сторін не заявила про розподіл цих коштів, внаслідок чого суд вийшов за межі позовних вимог та невірно включив їх в перелік майна, що підлягає поділу у цій справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Питання щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу грошових коштів виявлених на рахунках позивача та відповідача сторонами порушено не було, відтак суд не вирішує такі вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ земельної ділянки площею 0,0450 га по АДРЕСА_3 суди виходили з того, що зазначена земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки отримана нею в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, тому йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану відповідачем частку із земельного фонду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19 (провадження № 61 -13666св21) зазначено, що «відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у в користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію у Постанові Верховного Суду 06 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19 та вважає, що земельну ділянку по АДРЕСА_3 слід включити в перелік майна, що підлягає поділу.

Відповідно до висновку експерта № 03/20 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14 січня 2020 року зазначено, що:

-дійсна (ринкова) вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , становить 669 666,67 грн;

-дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_5 , становить 3 841 600,00 грн;

- дійсна (ринкова) вартість житлового будинку АДРЕСА_2 , без врахування вартості земельної ділянки на якій він розташований, становить 3 260 300,00 грн;

- дійсна ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,045 га по АДРЕСА_3 складає 1 380 100,00 гривень;

-дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_4 , становить 1 381 500,00 грн;

-дійсна (ринкова) вартість будинку АДРЕСА_6 , без врахування вартості земельної ділянки на якій він розташований складає 8 588 000,00 грн;

- дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки АДРЕСА_11 , становить 2 762 900,00 грн.

Суд першої інстанції взяв до уваги відповідний висновок, вважаючи його належним та допустимим доказом.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині, вважаючи висновок експерта № 03/20 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14 січня 2020 року таким, що відобразив вартість спільного сумісного майна на час розгляду справи.

Таким чином, загальна вартість спільного сумісного майна придбаного в період шлюбу складає 21 884 066,70 гривень, де частка кожного з подружжя відповідає 10 942 033,35 гривень.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно виділивши у власність позивача: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельну ділянку 0, 045 га за адресою АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 . - квартиру АДРЕСА_5 . Вартість майна, яке позивач просив йому виділити у власність становить 10533166,70 гривень.

Відповідачу ОСОБА_2 просив виділити у власність житловий будинок АДРЕСА_6 ; земельну ділянку загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер :72:368:0058, по АДРЕСА_7 . Згідно з експертним дослідженням вартість цього майна становить 11350900,00 гривень.

Вартість майна, виділеного ОСОБА_2 , перевищує загальну суму майна позивача, проте ОСОБА_1 не звертався з вимогою про стягнення компенсації, а також він не заперечував щодо того, що виділене у власність майно відповідача буде мати більшу вартість.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню як обґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на суть прийнятого рішення не впливають.

В судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заявлено клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2015 року в частині майна, виділеного ОСОБА_2 , а саме скасувати арешт накладений на: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_5 ; житловий будинок АДРЕСА_6 ; земельну ділянку загальною площею 0,1001 га по АДРЕСА_7 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи зебезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно з ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, колегія суддів не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (ч.1.п.1 ст. 376 ЦПК України)

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід скасувати з постановленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року скасувати.

Постановити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м, з урахування земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку, площею 0,045га за адресою: АДРЕСА_3 ;

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 ;

- однокімнатну квартиру №3 , площею 49,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_9 ;

- 1/3 частину двокімнатної квартири, площею 23,53 кв.м, за адресою: АДРЕСА_10 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_7 ;

- земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_7 .

У задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 9135,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді