Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на гаражний бокс,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на гаражний бокс.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 червня 2013 року було розірвано. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, позивач за свої кошти придбала квартиру у Кривому Розі, гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу спірний гаражний бокс залишився у спільному користуванні позивача та відповідача. Натомість, позивач зазначає, що кошти, які були сплачені за гараж № НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро», належали позивачу, так як ОСОБА_1 відчужила квартиру ј частку квартири в місті Кривий Ріг на суму 5 532,00 долари США. Враховуючи те, що відповідач продовжує користуватися даним майном та не визнає того факту, що даний гараж належить позивачу, тому вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити в повному обсязі.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

20 липня 2021 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання на виконання ухвали від 09 липня 2021 року.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В підготовчому засіданні 26 жовтня 2021 року задоволено клопотання позивача про допит свідків.

Протокольною ухвалою від 26 січня 2022 року закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 10 травня 2022 року позивач відмовилась від допиту головного бухгалтера ГБК «Дніпро» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у зв`язку із воєнним станом в країні.

Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно надавши оцінку доказам, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.04.1980 року по 05.06.2013 року. Цей факт сторонами не оспорюється.

Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі був придбаний гаражний бокс АДРЕСА_1.

З договору купівлі-продажу від 14.11.2006 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав гаражний бокс № НОМЕР_1 в Гаражно-будівельному кооперативі «Дніпро» за 4500 доларів США, що підтверджується копією договору (а.с.9).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що не дивлячись на той факт, що гаражний бокс був придбаний на ім`я відповідача ОСОБА_2 під час шлюбу, він був придбаний за особисті кошти позивача, а тому є її особистою приватною власністю.

З матеріалів справи вбачається, згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.07.1997 року квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , позивачу, ОСОБА_4 , її сину, її дочці - ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , її сину (а.с.17). Квартира набута у власність внаслідок приватизації.

Згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2006 року власники квартири АДРЕСА_2 продали належну їм квартиру ОСОБА_6 , що підтверджується копією договору (а.с.18). Продаж квартири вчинено за 111 760 грн. Арифметично вираховуючи - доля кожного з співвласників становить 29 440 грн. З відкритих джерел вбачається, що станом на 11.08.2006 року курс долара США становив 5,05 грн. Отже, доля кожного з співвласників становить 5829 доларів США.

Спірний гаражний бокс № НОМЕР_1 був придбаний 14.11.2006 року за 4500 доларів США, що підтверджується копією договору купівлі-продажу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є сином сторін по справі, в судовому засіданні пояснив, що кошти, від продажу належної частини квартири, мати витратила на придбання гаражного боксу.

Отже, суд вважає встановленим, що на купівлю гаражного боксу АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 витратила грошові кошти в розмірі 4500 доларів США, що належали їй особисто. Відповідач не надав жодного доказу, що спірний гаражний бокс був придбаний за спільні кошти позивача та відповідача, а тому гаражний бокс № НОМЕР_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на гаражний бокс підлягають задоволенню частково.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1215 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 65, 69,70 СК України, ст. 372 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 77-80, 88, 133, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на гаражний бокс задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 гаражний бокс АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1215 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.05.2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Н.О. Яровенко