Провадження № 22-ц/802/333/22 Категорія: 3 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника відповідачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Євробуд» про визнання недійсною угоди до договору за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_3 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2011 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2018 року між ними був розірваний. У шлюбі в них народилася дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що за час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , забудовником якої виступило Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Євробуд» (далі - ТОВ ВКФ «Євробуд»). 26 червня 2014 року відповідач ОСОБА_3 уклав із ТОВ ВКФ «Євробуд» в особі директора Іванішиної Л. В. договір № 26/07/14 про пайову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2 , згідно умов якого його предметом є діяльність сторін у будівництві житлового будинку, і безпосередньо двокімнатної квартири АДРЕСА_3 . Вартість квартири відповідно до умов договору складала 348 000 грн. Забудовник зобов`язався збудувати будинок в термін до закінчення 3 кварталу 2015 року. Додатковою угодою № 1 від 26 червня 2014 року встановлено та погоджено сторонами внесення змін до основного договору в частині вартості будівництва. За додатковою угодою вартість квартири встановлена у розмірі 351 000 грн. У період часу з 26 червня 2014 року по 31 липня 2015 року вона спільно з відповідачем ОСОБА_3 сплатили забудовнику ТОВ ВКФ «Євробуд» в якості пайових внесків 351 000 грн, що підтверджується касовими ордерами, платником в яких виступає ОСОБА_3 .

Позивач також вказувала, що 29 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_3 уклав з відповідачем ОСОБА_4 додаткову угоду до договору №26/07/14 від 26 червня 2014 року про передачу майнових прав і обов`язків на спірну квартиру ОСОБА_4 . Ця угода була укладена між ТОВ ВКФ «Євробуд», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно умов зазначеної угоди відповідач ОСОБА_3 добровільно передав усі належні йому права і обов`язки на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , а правонаступник відповідач ОСОБА_4 прийняв усі права та обов`язки у повному обсязі з моменту підписання угоди. Кошти, які сплачені ОСОБА_3 у розмірі 345 600 грн, до підписання цієї угоди, вважаються такими, що сплачені правонаступником, а саме ОСОБА_4 . Актом приймання-передачі від 29 листопада 2017 року було здійснено передачу спірної квартири в рахунок виконання договору № 26/07/14, додаткової угоди № 1 від 31 жовтня 2016 року та угоди від 29 серпня 2017 року ОСОБА_4 23 січня 2018 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на зазначену квартиру.

Однак, як вказує позивач, про існування додаткової угоди, згідно умов якої ОСОБА_3 передав права на спірну квартиру ОСОБА_4 , вона дізналася влітку 2018 року. Вважає, що ця додаткова угода була укладена з порушення норм СК України та положень ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, а тому її необхідно визнати недійсною.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про передачу пайовиком ОСОБА_3 майнових прав і обов`язків на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 на користь правонаступника ОСОБА_4 , скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на зазначену квартиру з номером реєстрації про право власності № 24566767, визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири як на майно спільної сумісної власності подружжя, а також стягнути з відповідачів на її користь понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , з номером реєстрації про право власності № 24566767 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеної квартири як на майно спільної сумісної власності подружжя залишено без розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсною угоду від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь у будівництві про добровільну передачу пайовиком ОСОБА_3 усіх належних йому прав і обов`язків на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 58,6 кв. м, на користь правонаступника ОСОБА_4 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що договір купівлі-продажу майнових прав не породжує право спільної сумісної власності на нерухоме майно. Чинним законодавством не передбачено, що на укладення угоди про передачу майнових прав на нерухоме майно необхідна згода іншого з подружжя, що свідчить про відсутність порушення будь-яких прав та законних інтересів позивача при укладенні оспорюваної угоди.

Відзивів на апеляційну позивач ОСОБА_2 та відповідач ТОВ ВКФ «Євробуд» не подавали.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 25 листопада 2011 року перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2018 року між ними був розірваний (а.с.8-10).

26 червня 2014 року відповідач ОСОБА_3 уклав з відповідачем ТОВ ВКФ «Євробуд» договір № 26/07/14 про діяльність сторін у будівництві житлового фонду, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_6 , згідно умов якого виконавець зобов`язувався збудувати з власних матеріалів і передати замовнику житло, а замовник зобов`язувався прийняти і оплатити вартість квартири на умовах, передбачених договором (а.с.11-13).

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_3 згідно прибуткового касового ордеру № 11 від 26 червня 2014 року вніс грошові кошти у розмірі 6 000 грн, 15 липня 2014 року 202 800 грн (касовий ордер №11), 104 400 грн (касовий ордер № 34) та 34 800 грн (касовий ордер № 150) (а.с.14-17). Загальна сума становить 348 000 грн, що згідно п. 3.6. договору №26/07/14 від 26 червня 2014 року становить 100 % вартості квартири.

31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ТОВ ВКФ «Євробуд» уклали додаткову угоду № 1 до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про внесення змін у предмет договору, а саме двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 58,6 кв. м, а також вартість квартири 345 600 грн (а.с.18).

Судом також встановлено, що 29 серпня 2017 року між відповідачами ТОВ ВКФ «Євробуд», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено угоду до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь в будівництві (а.с.19). Відповідно до умов цієї угоди ОСОБА_3 добровільно передав всі належні йому права і обов`язки на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , які випливають з договору, а ОСОБА_4 добровільно приймає на себе дані права і обов`язки в повному обсязі з моменту підписання даної угоди.

Згідно акту прийому-передачі квартири від 29 листопада 2017 року ТОВ ВКФ «Євробуд» передало, а ОСОБА_4 прийняв в рахунок виконання умов договору від № 26/07/14 від 26 червня 2014 року, додаткової угоди № 1 від 31 жовтня 2016 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року та угоди від 29 серпня 2017 року двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 58,6 кв. м, вартістю 345 600 грн (а.с.20).

23 січня 2018 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на зазначену квартиру (а.с.21-22).

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У ст. 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зазначено, що: «при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст. 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому».

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 753/10236/14-ц.

Крім цього, частинами1-2 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Сімейним законодавством встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як встановлено судом першої інстанції, саме у період перебування позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 у шлюбі в ТОВ ВКФ «Євробуд» на виконання умов договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року було внесено 348 000 грн, що становить 100 % вартості квартири, а тому на час укладення оспорюваної угоди від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь в будівництві повністю були внесені до ТОВ ВКФ «Євробуд» пайові внески за квартиру подружжям у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а тому це майно є спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Водночас, відповідачі належними та допустимими доказами не спростували презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд правильно встановив, що на підставі ст. 60 СК України двохкімнатна квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 58,6 кв. м, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , оскільки набута ними за час шлюбу.

За таких обставин, суд зробив обґрунтований висновок про те, що недотримання ОСОБА_3 при укладенні з ОСОБА_4 та ТОВ ВКФ «Євробуд» додаткової угоди від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про передачу пайовиком ОСОБА_3 майнових прав і обов`язків на вказану квартиру на користь правонаступника ОСОБА_4 вимог закону щодо отримання згоди співвласника ОСОБА_2 , є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі статей 203, 369 ЦК України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.

Наведені представником відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.

Покликання представника відповідачів на те, що договір купівлі-продажу майнових прав не породжує право спільної сумісної власності на нерухоме майно та відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на майно набувається з моменту державної реєстрації такого права, якої за відповідачем ОСОБА_3 не відбулося, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на таке.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Таким чином, оскільки під час перебування сторін у шлюбі були придбані майнові права на спірну квартиру, тому таке майно є спільним і на нього поширюються положення ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України щодо надання згоди другого з подружжя на укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника відповідачів з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: