Справа 688/243/22
№ 2/688/270/22
Рішення

іменем України

12 травня 2022 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Яцишиної В.В.,

представника позивача Васильченка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Основними узагальненими доводами позовних вимог є те, що вона перебуває у трудових відносинах з АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ», з 2006 року працює черговим по вокзалу. 08.12.2021 був виданий наказ «Про відсторонення від роботи» №200 від 08.12.2021, згідно якого з 09.12.2021 року її відсторонено без збереження заробітної плати від виконання посадових обов`язків на час відсутності щеплення проти СОVID-19 до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або протипоказань до його здійснення або електронного СОVID сертифікату про одужання з мобільного застосунку «Дія».

Вважала, що цей наказ підлягає скасуванню, оскільки порушує її конституційне право на працю. Зі змісту Наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 вбачається, що дія відповідного Переліку поширюється на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. В Україні вакцинація проти СОVID-19 є добровільною, а нормами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено обов`язкового щеплення від даної хвороби. Такої підстави відсторонення, як ненадання документа про проходження профілактичного щеплення проти СОVID-19, нормами статті 46 КЗпП України не передбачено. Із системного аналізу положень ст.1 та ч. 1-2 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також ст. 40 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» вбачається, що карантин в Україні встановлюється Кабінетом Міністрів України виключно на підставі подання Головного державного санітарного лікаря України у разі введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму надзвичайного стану. Відтак, положеннями чинного законодавства в Україні не передбачено можливості встановлення карантину без введення режиму надзвичайного стану. Зазначене узгоджується із положеннями ст. 64 та ст. 94 Конституції України щодо можливості встановлення окремих обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень виключно законами України, виключно в умовах воєнного або надзвичайного стану. Будь-які обмеження права на працю без введення в установленому законом порядку в Україні чи в окремих її місцевостях режиму надзвичайного стану суперечать положенням статей 43 та 63 Конституції України, як нормам найвищої юридичної сили та прямої дії. В установленому порядку в Україні (чи в окремих місцевостях) не введено карантин у сенсі та в порядку, що передбачено нормами законів, як актів вищої юридичної сили. Отже, відсутні підстави для застосування Переліку, затвердженого Наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 (дія якого поширюється на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України), а також для застосування Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 як в цілому, так і в частині покладення обов`язку відсторонення від роботи (виконання робіт) без збереження оплати праці (пп.2, 3 п.41-6).

Безпосередньо статтею 46 КЗпП України не передбачено відсторонення від роботи працівників з підстави відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Разом з тим, за її змістом допускається відсторонення працівника не лише у перелічених випадках, а й в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Жодним законом України не передбачено підстав та порядку відсторонення працівників у випадку відмови або ухилення на період дії карантину від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом.

Зазначене профілактичне щеплення не включене до календаря профілактичних щеплень, як єдиного нормативно-правового акту центрального органу виконавчої влади, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення, відносно нього не передбачено порядку проведення тощо. На момент винесення оспорюваного наказу у роботодавця не було жодної інформації щодо відмови працівника від щеплення, а так само було відсутнє відповідне подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Не було також встановлено факту наявності чи відсутності обґрунтованих підстав для відмови від відповідного щеплення.

На підставі викладеного, позивач просив скасувати наказ №200 від 08.12.2021 по виробничому підрозділу «Вокзал станції Рівне» Філії «Вокзальна компанія» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про відсторонення чергового по вокзалу станції ОСОБА_2 від роботи; стягнути з відповідача оплату за час вимушеного прогулу, зумовленого неправомірним відстороненням від роботи у розмірі середнього заробітку за період з 08.12.2021 по дату ухвалення рішення у справі.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, підтримав відзив на позов.

У відзиві на позов представник відповідача вказав на те, що позивач працює у відповідача на посаді чергового по вокзалу станції Шепетівка за трудовим договором. 29.11.2021 року листом-ознайомленням № ВК-06/6396 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19» позивача було повідомлено про необхідність здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 на підставі наказу МОЗ «Про ствердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236. Згідно з даним повідомленням роботодавець просив надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 р. № 595. Дане повідомлення отримане позивачем, що нею підтверджено у позовній заяві, позивач не надав запропонованих документів для здійснення відповідачем контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153.

08.12.2021, на підставі листа-ознайомлення від 29.11.2021 року № ВК-06/6396, відповідачем винесено Наказ № 200 про відсторонення від роботи позивача без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Так, на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти СОVID-19, відповідно до п. 6 зазначеного вище Наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 підлягають працівники, зокрема, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Згідно з Розділом «Транспортна галузь» Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, таким підприємством визначено, в тому числі: «Код згідно з АТ "Українська залізниця"». Таким чином, всі працівники відповідача підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до постанови KM України № 1236 від 09.12.2020, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Праця позивача безпосередньо пов`язана із постійним контактом з великою кількістю людей, її категорична відмова від профілактичних щеплень проти COVID-19 неминуче призведе до притягнення посадової особи (керівника) відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності залежно від ступеню тяжкості наслідків такого діяння.

Оскільки позивач є працівником відповідача - АТ «Українська залізниця», що є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, не пройшла обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, категорично відмовилась надати відповідний документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, не має протипоказань до вакцинації, відповідач був зобов`язаний відсторонити позивача від роботи відповідно до чинного законодавства.

Просив відмовити у задоволенні позову.

У додаткових поясненнях представник відповідача вказав на те, що наказом відповідача №38 від 25.02.2022 «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи» відповідно до наказу МОЗ №380 від 25.02.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи, дія наказу №200 від 08.12.2021 про її відсторонення відмінена. Разом з тим, ОСОБА_1 перебуває за кордоном та не змогла приступити до виконання своїх обов`язків, а тому наказом №67 від 06.04.2022 дія її трудового договору тимчасово призупинена з 07.04.2022 до припинення/скасування воєнного стану в Україні або поновлення дії трудового договору.

2.Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.01.2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24.02.2022 року; відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. 01.03.2022 надійшов відзив на позов. У зв`язку з неявкою сторін та воєнним станом в Україні, за клопотанням представника позивача судове засідання відкладалося на 29.03.2022, 12.05.2022. 11.05.2022 надійшли додаткові пояснення представника відповідача.

3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо законності відсторонення від роботи, які регулюються нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та іншими актами законодавства України, прийнятими відповідно до нього, Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон №2801-XII), Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон №1645-III), Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон №4004-XII), наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі Перелік №2153) та постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09.07.1993 по теперішній час працює в акціонерному товаристві «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ», з 2006 року на посаді чергового по вокзалу станції Шепетівка.

29.11.2021 директор філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» видав всім працівникам, в тому числі позивачу, письмовий лист-ознайомлення №ВК-06/6396 про обов`язкове медичне щеплення та надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень з наслідками у разі відмови чи ухилення від такого щеплення, з яким позивач ознайомилася 06.12.2021, проте відмовилася підписати.

Таким чином, позивач попереджалася про обов`язкове медичне щеплення та надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень, а в разі ненадання одного із зазначених документів її буде відсторонено від роботи.

Позивач не пред`явила довідки про профілактичне щеплення, а також не пред`явила медичний висновок про протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

У зв`язку з відмовою позивача від виконання вимог щодо обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, керуючись наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153, згідно з яким обов`язковому профілактичному щепленню підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», начальником виробничого підрозділу «Вокзал станції Рівне» філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» виданий наказ від 08.12.2021 №200 «Про відсторонення від роботи», яким ОСОБА_1 , чергового по вокзалу станції Шепетівка, відсторонено від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або протипоказань до його здійснення або електронного СОVID сертифікату про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії).

У зв`язку з воєнним станом в Україні, на підставі наказу МОЗ від 25.02.2022 №380 «Про зупинення дії наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153, начальником виробничого підрозділу «Вокзал станції Рівне» філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» виданий наказ від 25.02.2022 №38 «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи». Відповідно до даного наказу відмінено дію наказу №200 від 08.12.2021 «Про відсторонення від роботи» та допущено ОСОБА_1 до роботи.

Наказом начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції Рівне» філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» №67 від 06.04.2022 дія трудового договору ОСОБА_1 тимчасово призупинена з 07.04.2022 до припинення/скасування воєнного стану в Україні або поновлення дії трудового договору.

Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача; копією наказу від 08.12.2021 №200 «Про відсторонення від роботи», копією наказу від 25.02.2022 №38 «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи», копією наказу №67 від 06.04.2022 «Щодо призупинення дії трудового договору», копією листа-ознайомлення №ВК-06/6396, копією акта про відмову від підпису від 06.12.2021 та іншими матеріалами справи.

4.Норми права, які застосував суд.

Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» № 2801-XII, законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

За змістом статті 5 Закону № 2801-XII, державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно з приписами пункту «г» частини 1 статті 6 Закону № 2801-XII, кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку.

У пунктах а, б статті 10 цього Закону встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і в інших нормативно-правових актах.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), зазначено, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Згідно з положеннями статті 1 Закону №1645-III, протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб.

Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону №1645-III, встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (ч.ч. 2, 3 цієї статті).

Таким чином, з конструкції та змісту норми статті 12 Закону №1645-III вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним.

Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону №4004-XII, профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року№ 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, в тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти; закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83.

Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16.09.2011 р. №595.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також 3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці, працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу державної служби або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

З огляду на приписи частини 4 статті 10 ЦПК України, суд враховує норми статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частково релевантним у цьому контексті є рішення ЄСПЛ від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України», у якому Суд сформулював висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

У рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської республіки» Суд вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були «виправдані в демократичному суспільстві».

Зважаючи на приписи частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

5.Оцінка суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Як встановлено судом, згідно Переліку № 2153 ОСОБА_1 як працівник підприємства, включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, а саме АТ "Українська залізниця", підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби.

Відповідачем повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

У зв?язку з ненаданням роботодавцю довідки про профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, а також не пред`явлення медичного висновку про протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, ОСОБА_1 відсторонена від роботи, тобто тимчасово увільнена від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу. У зв?язку з відстороненням, заробітну плату не отримує.

Як слідує зі змісту позовної заяви, позивачка щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не має та суду не надано доказів про наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Системний аналіз норм статті 12 Закону №1645-III та норм статті 27 Закону №4004-XII дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими.

Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання може бути врегульовано іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами МОЗ як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії соціально небезпечних захворювань.

Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України.

Профілактичні щеплення є одним із засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

Щодо посилання позивача на те, що КЗпП України не передбачає відсторонення від роботи у разі відсутності вакцинації від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, то суд зазначає, що ст. 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, що, на думку суду, має місце в даному випадку.

Право позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з ним не припинений і за ним зберігається робоче місце, а тимчасове обмеження його прав зумовлено самою поведінкою позивача.

У даному випадку, вакцинація не є змінами в організації виробництва і праці у розумінні ч. 3 ст. 32 КЗпП, а лише умовою за дотриманням якої працівник допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Крім того, у випадку якщо працівник відмовляється або ухиляється від профілактичного щеплення, він підлягає відстороненню від виконання своїх професійних обов`язків, а не звільненню, як це відбувається при зміні істотних умов.

Позивач не надав доказів щодо наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення.

Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.

Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID-сертифікат не є медичною таємницею.

Можливість продовження роботи лише за умови проходження вакцинації від COVID-19 не може вважатися дискримінацією по відношенню до працівників за критерієм наявності або відсутності вакцинації. Вимога проходження вакцинації фактично є лише однією з вимог для зайняття тієї чи іншої посади поряд з іншими вимогами, до яких також відносяться, в залежності від виду посади, наявність профільної освіти, стажу роботи, проходження медичного огляду, досягнення певного віку тощо.

Держава, встановивши відсторонення працівників підприємств, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян, а в даному випадку забезпечення робочого процесу підприємства, що має стратегічне значення для економіки держави, в тому числі і позивача.

Інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, стаття 3 Конституції України має пріоритет.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення, в умовах пандемії, є виправданим і таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Отже, у даному конкретному випадку втручання у право на повагу до приватного життя у вигляді обов`язковості щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що в порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», не було надано посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення його від роботи, з огляду на таке.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Проте порядок усунення від роботи працівників за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служб, встановлений абз. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не пов`язаний з порядком, визначеним ст. 46 КЗпП України, п.41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 та діє як окремий нормативно-правовий акт, який врегульовує відсторонення від роботи в інших випадках.

Інші доводи позивача висновків суду не спростовують.

Таким чином, наказ від 08.12.2021 №200 «Про відсторонення від роботи» виданий уповноваженою особою, відповідно до чинного законодавства України з метою забезпечення безпеки громадян, право на працю позивача не порушує, а тому відсутні правові підстави для його скасування. Вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Прийняття відповідачем наказу від 25.02.2022 №38 «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи», відповідно до якого відмінено дію наказу №200 від 08.12.2021 «Про відсторонення від роботи» та допущено ОСОБА_1 до роботи не може бути підставою для закриття провадження в справі в зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки спір між сторонами продовжує існувати. Так, позивач наполягає на допуску його до роботи з часу відсторонення від роботи, а саме з 08.12.2021 року, а відповідач не скасував оспорюваний наказ, а лише відмінив його дію на час воєнного стану в Україні (тобто тимчасово).

6.Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, який був йому відстрочений до ухвалення рішення, в сумі 992,40 грн за вимогу немайнового характеру.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, ст. 46 КЗпП України, Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ВОКЗАЛЬНА КОМПАНІЯ» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», адреса: м. Київ, площа Вокзальна, 1.

Повний текст рішення складено 17.05.2022.

Суддя Алла ЦІДИК