Справа № 539/3492/20
Провадження № 2/761/2817/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Притула Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ліквідація якого здійснюється безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, -

в с т а н о в и в:

19 жовтня 2020 року до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області надійшла зазначена позовна заява.

13.11.2020 року справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва за підсудністю.

В позовних вимогах позивач просить:

-визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги від 15.07.2020 року №GL48N718070_I_1, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №736/14/08-К від 12.03.2008 року та в частині відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 12.03.2008 року.

Вимоги позивача обгрунтовані тим, що 12.03.2008 року між позивачем (далі - Позичальник) та ПАТ КБ «Надра» (далі - Банк) був укладений кредитний договір №736/14/08-К за умовами якого Банк надав позивачу кредит в сумі 25 450,00 доларів США строком користування до 10.03.2023 року.

В забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та Банком був укладений договір іпотеки.

Так як зобов`язання за кредитним договором Позичальник належним чином не виконував, Банк 30.09.2014 року звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису.

15.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» був укладений Договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_1 відповідно до якого до ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеним між позивачем та ПАТ «КБ «Надра».

Як зазначає позивач, загальний залишок заборгованості (без пені) за кредитним договором складає 1 319 107,41 грн. Крім того, позивач з`ясував що існує два виконавчих провадження №45430684 та №48431645 про стягнення коштів на користь ПАТ «КБ «Надра».

Тому позивач вважає, що ПАТ «КБ «Надра» за вказаним договором відступило право вимоги якого в нього не було - звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про те, що кредитор скористався своїм правом на дострокове повне повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що потягло зміну строку виконання основного зобов`язання; згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 року у справі №909/968/16 - при укладенні оспорюваного Договору ПАТ «КБ «Надра» відступив право вимоги ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» в обмін на грошові кошти, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи, що є основною ознакою факторингу, уклавши спірний договір банк отримав фінансування, а ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» в свою чергу, укладаючи вказаний договір набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Фактично оскаржуваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу.

Ухвалою суду від 08.02.2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду із клопотанням про слухання справи в загальному позовному провадженні, однак ухвалою суду від 10.02.2022 року в його задоволенні було відмовлено.

01.10.2021 року до суду надійшла заява приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюк Л.В. про слухання справи в її відсутність, відзив до суду не надходив.

02.11.2021 року до суду надійшов відзив ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» на заявлені вимоги в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами що оспорюваний договір порушує його права, як і не доведено що заміною кредитора порушені права позивача. Доводи позивача зводяться до небажання позивача виконувати умови кредитного договору. Вказані обставини є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог, що також підтверджується висновками Верховного Суду у постановах від 25.08.2020 року у справі №405/968/18-ц, від 12.04.2018 року у справі №405/20/15-ц. Представник зазначає, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по сабі факт укладання договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, Позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Крім того, представник відповідача зазначає, що не було звернуто стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що власником майна є позивач. А отже, на теперішній час кредитні зобов`язання не виконані. Так як кредитні зобов`язання не виконані, то вчинення виконавчого напису без його реального виконання не припинило дії кредитного договору. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц.

16.11.2021 року до суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що спірний договір укладений між сторонами під час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра». Загальна заборгованість за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ «КБ «Надра» на момент укладення спірного договору становила 1 319 107,41 грн. Позивач не сплатив заборгованість, тому відсутні підстави вважати, що перед ПАТ «КБ «Надра» позивач не мав заборгованості. Представник зауважує, що позивач не зазначив, які його права порушені внаслідок укладення оскаржуваного договору. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічний висновок викладено у постановах касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №903/249/20 та від 21.04.2021 року у справі №904/5480/19. Представник відповідача зауважує, що оскаржуваний договір за своїм змістом є договором відступлення прав вимоги, відповідно до якого застосовуються як положення ст.ст.632, 655, 656 ЦК України так і ст.ст.512-519 ЦПК України.

Відповідь на відзиви до суду не надходила.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2008 року між ОСОБА_1 (далі - Позичальник) та ВАТ КБ «Надра» (далі - Банк) був укладений Кредитний договір №736/14/08-К за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 25 450,00 доларів США, строком користування до 10.03.2023 року зі сплатою відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 12.03.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» був укладений Договір іпотеки №736/14/08-К за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначив позивач в позовній заяві, він належним чином не виконував власні зобов`язання за договором внаслідок чого Банк звернувся із заявою про вчинення виконавчого напису та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. вчинила виконавчий напис №1192 за яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №736/14/08-К від 12.03.2008 року станом на 08.08.2014 року в сумі 448 345,07 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі - 24 873,54 доларів США, заборгованість за відсотками - 7 880,18 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 130,30 доларів США, штраф - 2 545,00 доларів США.

Позивач не надав суду доказів реєстрації за ПАТ «КБ «Надра» на підставі зазначеного виконавчого напису права власності на квартиру.

Крім того, позивач не повідомив суд чи оскаржував він зазначений виконавчий напис.

В той же час відповідач надав суду інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якого вбачається, що станом на 25.10.2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 15.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_I_1 про відступлення прав вимоги.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №834.

Як визначено умовами Договору, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатках №1-5 до цього договору.

За умовами п.4 Договору, Сторони домовились що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору, Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти в сумі 2 793 919,41 грн.

Як вбачається з Додатку №1 до договору, до ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» перейшло право вимоги за Кредитним договором №736/14/08-к від 12.03.2008 року в загальній сумі 1 295 651,16 грн. та за Договором іпотеки від 12.03.2008 року, реєстраційний номер 829.

Листом від 16.07.2020 року ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» повідомило ОСОБА_1 про переуступку права вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Вказаний лист не містив вимоги сплатити заборгованість за договором.

Як зазначав позивач в позовній заяві, ПАТ «КБ «Надра» не мало законом передбаченого права відступати право вимоги за кредитним договором №736/14/08-К від 12.03.2008 року та за договором іпотеки, укладеним між сторонами 12.03.2008 року, оскільки відсутня заборгованість. Однак суд не може взяти до уваги зазначене позивачем, оскільки позивач не надав суду доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, за ПАТ «КБ «Надра» не було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Отже, суд позбавлений можливості зробити висновок про припинення зобов`язань за договором кредиту.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що договір є недійсним, оскільки фактично укладено договір факторингу.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судом встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ПАТ «КБ «Надра» до ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» за умови отримання грошової компенсації (винагороди).

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою юридичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги до фізичної особи на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем 16 травня 2008 року, перейшло до ТОВ «Дніпрофінансгруп» на підставі договору, який за своєю суттю є договором відступлення права вимоги (цесії).

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд приходить до висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним, укладеного 15 липня 2020 року договору №GL48N718070_I_1 про відступлення прав вимоги, за умовами яких право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними із позивачем 12.03.2008 року перейшло до ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп».

У відповідності до положень статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Варто зазначити, що позивач, як особа яка не є стороною правочину не довів суду, що внаслідок укладення між відповідачами оскаржуваного договору були порушені його права чи інтереси.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення власних прав, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76- 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ліквідація якого здійснюється безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула