Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, -

у с т а н о в и в :

15.12.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, у якому просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення та зобов`язати відповідача передати ключі від вхідної двері квартири.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачці на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2015 року у справі №755/9308/15-ц належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 . Вказаним рішенням позивачку також було вселено до зазначеної квартири. При цьому, після ухвалення зазначеного рішення сторони у справі дійшли згоди про те, що відповідач сплатить позивачу вартість Ѕ частини квартири і позивачка не буде вселятись та висувати будь-яких вимог в майбутньому. Натомість, за твердженням позивача, відповідач довгий час дає обіцянки, що сплатить позивачці вартість Ѕ частини квартири, і на теперішній час перешкоджає у вільному доступі до належного позивачу нерухомого майна. Відповідач вказує, що постійно знаходиться у відрядженнях і ключі від квартири надати не може, оскільки вважає, що позивачка має бути у квартирі тільки в його присутності. Позивачка вказує, що цим самим порушуються її права, оскільки вона не має вільного доступу до квартири і ураховуючи, що відповідач постійно вводить позивача в оману, остання вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Крім того, у позовні заяві зазначено, що заходи досудового врегулювання спору між сторонами проводились шляхом переговорів, але відповідач не має бажання надавати позивачці ключі від квартири для вільного доступу до її житла.

Ухвалою суду від 22.12.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 12.05.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

27.01.2022 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2015 року у справі №755/9308/15-ц, позивачку, зокрема, було вселено до спірної квартири. Окрім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2019 року у справі №755/13201/18 задоволені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою. За вказаним судовим рішенням відкрите виконавче провадження, яке станом на 24.01.2022 року завершене. Крім того, за даними АСВП всі виконавчі провадження, за якими стягувачем є позивачка - завершені, тобто виконані. За твердженням сторони відповідача, позивачка зловживає своїми правами, оскільки втретє звернулась до відповідача із тим же предметом спору. У позовній заяві позивачка зазначила, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом позову та з тих самих підстав, хоча сама ж позивачка додала до свого позову копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2019 року. За таких умов відповідач вважав, що наявні підстави для закриття провадження у справі, оскільки наявна неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, заборона розгляду тотожного позову випливає і з принципу правової визначеності. У трьох справах предметом позову є усунення перешкод в користуванні власністю та вселення. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач в трьох цивільних справах посилався на те, що він є співвласником квартири, а ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні власністю та не дає їй можливості вселитися. При цьому, у двох справах вже є рішення суду, що набрало законної сили та відповідно виконані ДВС. Також сторона відповідача зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування позову та не наведено жодного факту, який би підтверджував ті обставини, що відповідач чинив чи чинить перешкоди у користуванні квартирою, право на частку якої має позивач. Позивачем не надано доказів про те, хто успадкував квартиру, другу частину квартири та відповідно хто є співвласниками даної квартири на день звернення до суду. Позивачем не надано та не заявлено клопотання про витребування відповідних доказів, а вирішення питання про встановлення порядку користування квартирою у відсутність одного із співвласників призведе до порушення його прав, оскільки із матеріалів позовної заяви не можна визначити коло співвласників квартири, які нею володіють на момент звернення до суду. Порядок здійснення права спільної часткової власності співвласників не узгоджувався. Позивач повинен довести ті обставини на які посилається, тобто наявність умов, що їй як співвласнику перешкоджають користуватися належною власністю. Позивачем не надано доказів про зміну прізвища з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 та не надано доказу того, хто і яким чином чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю. Відсутні жодні докази, як-то акти посадових осіб, свідчення свідків, докази звернення до правоохоронних органів, в зв`язку з неправомірними діями відповідача, відсутні докази будь-яких звернень до компетентних органів з цього приводу тощо, які б підтверджували заявлені вимоги про неможливість користування квартирою/неможливість у неї потрапити. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, адже таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. За таких обставин відповідач вважає, що позивачка не довела порушення її права на користування спільним майном, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими і відсутні правові підстави для його судового захисту в обраний позивачем спосіб.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2015 року у справі №755/9308/15-ц, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 та вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 (а.с. 6-10).

У змісті вказаного рішення зазначено, що до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини крім ОСОБА_1 , звернулася ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина за законом на Ѕ частину спірної квартири, яка належала йому на праві власності, та Ѕ частину, після смерті ОСОБА_7 . З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулася донька та дружина померлого. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_2 позивачу було відмовлено, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру. В суді встановлено і те, що позивач, як спадкоємець першої черги після смерті її батька, доступу до спірної квартири не має.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2019 року у справі №755/13201/18 усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні власністю, а саме житловою квартирою АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаною квартирою (а.с. 32-37).

У вказаному рішенні зазначено, що: «В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 , зокрема, вказувала, що відповідач не надала позивачу можливості вселитися в спірну квартиру після 15 жовтня 2015 року, так як між ними були перемовини щодо компенсації позивачем боргів, які врешті погасила сама відповідач. За даними з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2018 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 . Як вбачається з акту від 05 липня 2015 року, складеного ОСОБА_1 та мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , цими особами засвідчено, що метою прибуття ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 є отримання копій правовстановлюючих документів на квартиру, обговорення заходів охорони спадку, обговорення порядку використання квартири на час розгляду справи № 755/9308/15-ц у Дніпровському районному суді м. Києва. Попередньо ОСОБА_2 було направлено на електронну пошту повідомлення про прибуття ОСОБА_1 до цієї квартири 05 липня 2015 року з вищевказаною метою. Вікно квартири було відчинене, в якому було видно невідому їм особу, на балконі були розвішені речі після прання. На вхідних дверях до під`їзду був новий електронний замок, ключі від якого ОСОБА_1 не отримувала, двері до під`їзду відчинила сусідка, яка проживає поверхом нижче. На вхідних дверях до квартири був встановлений новий замок, ключів від якого ОСОБА_1 не мала. ОСОБА_1 неодноразово дзвонила у вхідний дзвінок до квартири, однак двері їй ніхто не відчинив. Сусідка, яка відчинила вхідні двері до під`їзду повідомила, що в квартира здається в оренду, в ній вже певний час проживають мешканці, з якими вона жодного разу не спілкувалась. Протягом часу перебування за адресою: АДРЕСА_2 , велась фото- та відеозйомка. Як вбачається з акту від 18 серпня 2015 року, складеного ОСОБА_1 та мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , цими особами засвідчено, що метою прибуття ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 є отримання копій правовстановлюючих документів на квартиру, обговорення заходів охорони спадку, обговорення порядку використання квартири. Цими особами встановлено, що вікна квартири були відчинені. До під`їзду будинку потрапили завдяки сусідам, які виходили з будинку. ОСОБА_1 неодноразово дзвонила у вхідний дзвінок до квартири, однак двері їй ніхто не відчинив. Протягом всього часу перебування за адресою: АДРЕСА_2 , велась відеозйомка. 15 листопада 2017 року Дніпровським УП ГУНП у м. Києві зареєстровано заяву ОСОБА_1 , за наслідками розгляду заяви в ході проведеної перевірки працівниками поліції ознак вчинення кримінального правопорушення не виявлено. 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 лист з проханням надати їй екземпляр ключів від квартири АДРЕСА_2 , та не чинити їй перешкоди у користуванні Ѕ частиною цієї квартири. Однак даний лист був повернутий ОСОБА_1 за закінченням встановленого строку зберігання. Як встановлено судом, позивач, володіючи на праві спільної часткової власності Ѕ частиною спірної квартири, у вказаній квартирі проживати не має змоги, оскільки, внаслідок неприязних стосунків, які склалися між нею та відповідачем, остання не надає позивачу доступу до квартири, що призводить до порушення права володіння та користування частиною квартири, яка належить позивачу, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Поряд із цим, враховуючи норми чинного законодавства України, задоволення вимог позивача про встановлення порядку користування квартирою призведе до порушення права спільної часткової власності іншого співвласника квартири - ОСОБА_2 , що є неприпустимим. Відповідно до вимог чинного цивільного законодавства України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки встановлення такого порядку користування призведе до порушення прав спільної часткової власності відповідача, яка у такий спосіб позбавляється права виділу її частки у майні для відповідного користування, що є неприпустимим з огляду на те, що власник не може використовувати своє право на шкоду іншим особам».

Відповідно до наданого стороною відповідача викопіювання з АСВП, станом на 24.01.2022 року: ВП №60138343, відкрите 24.09.2019 року, завершене (боржник - ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 ); ВП №65207516, відкрите 21.04.2021 року, завершене (боржник - ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 ) (а.с. 38).

За змістом постанови державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 04.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження №60138343, згідно акту державного виконавця від 16.12.2019 року рішення суду виконано в повному обсязі, та постановлено - ВП з примусового виконання виконавчого листа №755/13201/18 виданого 29.07.2019 року Дніпровським районним судом м. Києва про усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаної квартирою - закінчити (а.с. 39-40).

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України).

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 368 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом вище зазначеного рішення суду від 15.10.2015 року було встановлено відсутність у позивачки доступу до квартири, а рішенням суду від 27.03.2019 року встановлені обставини неможливості проживання позивача в квартирі внаслідок неприязних стосунків з відповідачкою, яка не надає позивачу доступу до квартири.

Вбачається, що конфліктні відносини між сторонами продовжують існувати і після прийняття судом зазначених рішень та виконання рішення суду про усунення позивачці перешкод в користування майном шляхом зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод в користуванні квартирою, про що свідчить наявне на розгляді суду звернення позивача про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання відповідача надати ключі від дверей квартири, а також позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву.

Крім того, суд звертає увагу, що наполягаючи на відсутні доказів про чинення позивачу перешкод у користуванні квартирою та ким саме такі перешкоди вчиняються, відповідач тим найменш у своєму відзиві на позов не заявляє про те, що особисто вона жодних перешкод позивачу не чинить та позивачка забезпечена комплектом ключів від вхідних дверей квартири.

Вирішуючи спір по суті, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що не можливо встановити чи має позивач право звернення до суду, ураховуючи, що в рішення суду від 15.10.2015 року позивачем зазначено ОСОБА_1 , а наразі прізвище позивача ОСОБА_1 , оскільки зі змісту копії постанови про закінчення ВП №60138343 від 04.09.2020 року та картки платника податків ОСОБА_1 (а.с. 5, 39-40) вбачається, що в обох документах реєстраційний номер облікової картки платника податків як для ОСОБА_1 та і для ОСОБА_1 є одним і тим самим - НОМЕР_1, тому відсутні будь-які належні сумніви в тому, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є однією і тією ж самою особою.

Також не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що не встановлено співвласників квартири, адже у рішенні суду від 15.10.2015 року встановлено прийняття відповідачкою спадщини поряд із позивачкою, як двох осіб, що мають право першої черги спадкування, а в рішення суду від 27.03.2019 року йдеться про права відповідачки як співвласниці Ѕ частини квартири. Крім того, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21.12.2021 року, відповідачка з 18.09.2003 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , і згідно даних відзиву відповідача на позовну заяву, її адресою також є: АДРЕСА_1 . При цьому, суд звертає увагу, що у разі наявності у відповідача даних про те, що до участі у справі залучено не всіх осіб, які мали брати у ній участь, у відповідності до ст. 54 ЦПК України саме на таку сторону покладено обов`язок сповістити цю особу про відкриття провадження у справі та подати суду заяву про залучення її до участі у справі.

Поскільки позивачка у справі є співвласницею квартири, вона має абсолютне право володіти, користуватись та розпоряджались своєю часткою у праві власності і їй не можуть чинитись перешкоди у користуванні власністю.

За наведених обставин вимоги позивача щодо усунення їй перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання відповідача надати ключі від вхідний дверей цієї квартири є обґрунтованими і підлягають до задоволення, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, в тому числі права користування своєю власністю, зокрема, шляхом проживання у ній.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

Поряд із цим, з матеріалів справи вбачається, що рішення суду від 15.10.2015 року в частині вселення до примусового виконання не пред`являлось та не виконувалось, відповідно строки для пред`явлення такого рішення до виконання минули, після прийняття відповідного рішення сторони намагались дійти згоди, однак обставини не можливості вселитись у квартиру тривають і такі обставини є підставою для прийняття рішення про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, поскільки вважаються новими обставинами/підставами для вселення, а попереднє рішення суду про вселення не виконувалось, що не дає позивачу підстав для використання положень ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 368, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою вселивши ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 , та зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 екземпляр ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.05.2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя -