КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/10981/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/787/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чередніченко Н.П., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № б/н від 03 липня 2012 року у розмірі 24499,85 грн., з яких 18155,89 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 18155,89 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6343,96 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також понесені позивачем судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заву № б/н від 03 липня 2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 12000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач у свою чергу не виконав зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку просив з нього стягнути (т. 1 а.с. 2-4, 211).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено (т. 1 а.с. 240-245).

Не погодившись з рішенням районного суду, 01 жовтня 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвати нове, яким позов задовольнити (т. 2 а.с. 1-14).

На обґрунтування скарги зазначила, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява містить прізвище іншої особи, та стороною позивача не було надано до суду достатніх доказів наявності між банком та відповідачем зобов`язань за кредитним договором, проте, суд не з`ясував тієї обставини, що ідентифікаційний код відповідача та особи в анкеті один і той самий. Вважає, що суд мав можливість запитати відповідну інформацію у відповідача, оскільки відповідач змінив прізвище для уникнення відповідальності за зобов`язаннями за кредитним договором.

26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, у яких зазначав, що він не укладав кредитного договору з АТ КБ «ПриватБанк». Зазначав, що анкета-заява, на яку посилається апелянт, містить прізвище іншої особи, а посилання позивача, що у ОСОБА_1 є ідентифікаційний код з повним зазначеним номером, який належить відповідачу, повинен доводити не суд, а сам позивач. Звертав увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в їх задоволенні (т. 2 а.с. 24-26).

У судовому засіданні представник Банку - адвокат Гордієнко В.А. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кеслер Л.Б. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення відповідача ОСОБА_1 його представник - адвокат Кеслер Л.Б. в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 28-34).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 липня 2012 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (т. 1 а.с. 10).

За замістом анкети-заяви ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) погодився, що вищевказана анкета-заява, разом з пам`яткою клієнта, «Умовами та Правилами надавання банківських послуг», а також «Тарифами» становить договір про надання банківських послуг. При цьому, анкета-заява не містить інформації про замовлення будь-якої платіжної (кредитної, депозитної) карти, відсутня інформація і в розділі бажаного кредитного ліміту по картці.

До анкети-заявибанк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (т. 1 а.с. 11).

Також до анкети-заяви банком було доданоВитяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (т. 1 а.с. 12-33).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було надано наступні картки: 04 липня 2012 року - № НОМЕР_2 з терміном дії 12/14; 28 вересня 2013 року - № НОМЕР_3 з терміном дії 08/17; 18 листопада 2014 року - № НОМЕР_4 з терміном дії 04/18; 04 травня 2018 року - № НОМЕР_5 з терміном дії 03/22 (т. 1 а.с. 98).

До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» долучив розрахунок заборгованості за договором № б/н від 03 липня 2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , з якого вбачається, що заборгованість відповідача станом на 31 травня 2015 року становить 24499,85 грн., з яких 18155,89 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 18155,89 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6343,96 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (т. 1 а.с. 212-218).

Також позивачем надано до суду виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 15 лютого 2013 року по 01 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 88-97).

Відповідач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) посилався на те, що не підписував анкету-заяву від 03 липня 2012 року про надання кредиту в розмірі 12000,00 грн., а йому лише було встановлено ліміт карткового рахунку на вищезгадану суму, тобто мова йшла про надання банківських послуг з банківським картковим рахунком з лімітом у 12000,00 грн., а не про укладення самого кредитного договору (т. 1 а.с. 61).

При цьому, з матеріалів справи, зокрема анкети-заяви від 03 липня 2012 року підписаної ОСОБА_3 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 вбачається, що реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 зазначений і в анкеті-заяві, що відповідає паспортним даним ОСОБА_1 , як і дата народження та місце реєстрації (т. 1 а.с. 10, 27).

Суд апеляційної інстанції роз`яснив представникам сторін право надати до суду відповідні докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, а у випадку складності їх отримання, звернутись до суду із відповідним клопотанням, проте таких клопотань представники сторін в апеляційному суді не заявили про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 33-34).

З огляду на вищезазначене та положення ст. 367 ЦПК України, суд виходив із наявних у справі доказів.

Оцінивши надані до суду докази, зокрема однакового зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , дати народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , ім`я по-батькові та місця реєстрації заявника в анкеті-заяві, що відповідає цим же паспортним даним ОСОБА_1 , апеляційний суд визнав неспроможними та відхилив доводи ОСОБА_1 про лише встановлення йому ліміту карткового рахунку на суму 12000 грн. та не укладення кредитного договору.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України апеляційний суд з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № б/н від 03 липня 2012 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , за період з 28 вересня 2013 року по 20 травня 2019 року у відповідача утворилася заборгованість за тілом кредиту на суму 18155,89 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача (т. 1 а.с. 212-218).

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 03 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Разом з тим, згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» на підставі підписаної анкети-заяви від 03 липня 2012 року ОСОБА_1 було надано 04 липня 2012 року картку № НОМЕР_2 з терміном дії 12/14 (т. 1 а.с. 98).

У справі відсутні об`єктивні докази, що інші картки Банк видавав ОСОБА_1 саме на виконання та (або) пролонгацію кредитного договору від 03 липня 2012 року і судом таких не встановлено.

Доводи представника апелянта - адвоката Гордієнко В.А., що інші картки видавались на підставі Умов і Правил банківських послуг, які додавались до анкети-заяви від 03 липня 2012 року, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати нарахованих Банком процентів і пені за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 липня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що строк дії кредитного договору № б/н від 03 липня 2012 року сплив 31 грудня 2014 року, що підтверджується довідкою позивача.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути нараховані відсотки на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Дослідивши розрахунок заборгованості за договором № б/н від 03 липня 2012 року встановлено, що позивач розрахував відсотки накопичувальним підсумком на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України з 01 жовтня 2019 року по 23 травня 2021 року виходячи з процентної ставки 86 % та 60 % від тіла кредиту, визначеного позивачем у розмірі 18155,89 грн. (т. 1 а.с. 218).

Проте, як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 31 грудня 2014 року заборгованість за тілом кредиту була відсутня та становила 0 (нуль) грн., а відтак відсутні і підстави для нарахування відсотків накопичувальним підсумком на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

З цих підстав суд апеляційної інстанції не вирішував заяву ОСОБА_1 , подану ним до районного суду про застосування строку позовної давності як підставу відмови в задоволенні вимог Банку (т. 1 а.с. 61-63).

Поряд з цим, за останньою виданою 04 травня 2018 року відповідачу Банком карткою визначений строк її дії - 31 березня 2022 року, цей строк на час розгляд справи судом не сплив, що не позбавляє Банк права наводити відповідні правові підстави видачі цієї картки і заявляти вимоги про повернення отриманих за цією карткою грошей.

Вищевказаних вимог законодавства, обставин і доказів суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що відповідач ОСОБА_1 не укладав кредитного договору.

Отже, судове рішення районного суду з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати із ухваленням нового судового рішення по суті заявлених позовних вимог про відмову у задоволенні позову.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 14 січня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова