Справа № 308/6608/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Курбатова Д.Л.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 із 1998 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 . За період перебування у шлюбі подружжя побудувало будинок в АДРЕСА_1 . Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , власником нерухомого майна в АДРЕСА_1 , площею 222,1 км.в, житловою площею 118,6 кв.м., значиться відповідач.

Позивач зазначає, що на час звернення з позовом до суду сторони перебувають на стадії розлучення , у зв`язку з чим виникла необхідність поділити спільне майно подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Позивач зазначає, що оскільки об`єкт нерухомості , а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 , був побудований під час шлюбу, даний об`єкт нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивач посилається на приписи статті 60 Сімейного Кодексу України якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

В зв`язку з вищенаведеним просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 221,1 кв.м., житловою площею 118,6 кв.м., як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Позиція сторін справи :

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема зазначив, що будинок він будував за свої кошти. В 2007 році почав будівництво будинку. Будинок вони будували спільно з дружиною.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зокрема зазначила, що відповідач по справі отримала земельну ділянку від матері в дар, і на земельній ділянці за власні кошти здійснила будівництво будинку. Відповідач ОСОБА_4 перебувала на заробітках за кордоном і отримувала дохід. Позивач не надав доказів його трудової діяльності за період спільного проживання. Вказує на те, що позивачем не доведено факт його участі у придбанні нерухомого майна. Наголосила на тому, що частина чеків, накладних на будівельні матеріали, які надані позивачем до суду не є належним доказом так як виписані на ім`я сторонніх осіб.Просила відмовити у задоволенні позову.

Заяви, клопотання сторін:

23.09.2019 р. представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків

17.08.2020 року представником відповідача подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи і відкладення розгляду справи.

30.09.2020 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

11.12.2020 року позивачем подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи копії квитанцій.

27.04.2021 року позивачем подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи додатків.

16.06.2021 року відповідачем подано до суду письмові пояснення по справі.

26.10.2021 року позивачем подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи додатків.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

08.07.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху.

12.11.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву за № 308/6608/19 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

18.02.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Суд, заслухавши вступне слово позивача та його представника, представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 02.07.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.07.1998 року , копія якого приєднана до матеріалів справи. (а.с.14)

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 74975066 від 06.12.2016 року житловий будинок, загальною площею 222,1 житлова площа (кв.м.) : 118,6 за адресою АДРЕСА_1 , на праві приватної власності зареєстровано 02.12.2016 року за ОСОБА_4 . (а.с. 13)

Як встановлено судом, ОСОБА_1 за період з 11.08.2003 року по 06.04.2009 року був працевлаштований , що стверджується відповідними записами про прийняття на роборту, перевод та звільнення наявними у трудовій книжці серії НОМЕР_2 заповненої 07.04.1986 р на імя ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, ОСОБА_1 19.02.2010 року зареєстрований як фізична особа підприємець що стверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 за № 509390.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця Ужгородського РВ ДВС південно-західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Кустрьо Б.В. за № 61433181-2 від 15.03.2020 року за ОСОБА_1 наявна заборгованість по аліментам на уттримання дитини яка становить 48117,47 грн.

Нормативно-правове обґрунтування :

Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України.

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуттяодним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного май-на на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Як видно з матеріалів справи, відповідач заперечуючи факт придбання ( будівництва) спірного будинку у період шлюбу за спільні сімейні кошти вказує на те, що будинок будувала вона на кошти отримані нею від родичів, та із заробітків довготривалої праці за кордоном, а позивач не брав фінансову участь у будівництві спірного будинку. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Водночас відповідач оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на об`єкт нерухомого майна будинок в АДРЕСА_1 , не довела обставин необхідних для спростування презумпції, не надала жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, не надала до суду відомості про отриманий нею дохід та власні заощадження, які вона мала та використала на будівництво будинку.

Судом не досліджено доходи відповідача , оскільки жодних доказів сторонами до суду не надано.

Документального підтвердження, що станом на час будівництва ( придбання ) нерухомого майна відповідач ОСОБА_4 мала заощаджені кошти або отримувала значні доходи матеріали справи не містять.

Також відповідачем ОСОБА_4 не надано доказів про існування вкладних рахунків . Як і не надано належних доказів про отримання від родичів грошових коштів у подарунок на будівництво будинку та відомостей про отриманий нею дохід , що спростовує доводи відповідача про те, що будинок будувала вона на кошти отримані нею від родичів, та із заробітків довготривалої праці за кордоном.

На підтвердження того, що позивач брав участь у будівництві вказаного спірного будинку ОСОБА_1 подав до суду копії квитанцій, чеків, накладних, зокрема відповідно до: накладної № 6 від 19.05.2007 року вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано піщано-гравійну суміш на суму 250 грн. (а.с. 50), накладної № 19 від 23.05.2007 року вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано в ПП ОСОБА_5 пісок на суму 504 грн. (а.с. 54), рахунку № 16 від 16.03.2008 року вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано цемент М-400 на суму 8250,00 грн. (а.с. 55), накладної № 2 від 01.05.2007 року вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано цемент на суму 5550 грн. (а.с. 56), накладної № 1 від 28.03.2012 року вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано цемент на суму 10000 грн. (а.с. 59), квитанцією з прибуткового касового ордера №6 з якого вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано піщано-гравійна суміш на суму 250 грн. (а.с.61), чеком АТ «Нова Лінія» за № 37482 від 15.09.2012 року з якого вбачається, що саме ОСОБА_1 було придбано перфоратор (а.с.63).

Відповідачем не доведено, що кошти на придбання ( будівництво) спірного нерухомого майна були її особистою приватною власністю, які вона отримала у подарунок або отримала як дохід від праці , а також не доведено її участі, як одного з подружжя , особистими фінансовими накопиченнями у будівництві спірної нерухомості.

Суд враховує, що спірний будинок був побудований та зареєстрований 02.12.2016 року , тобто у період перебування сторін у шлюбі , а відтак враховуючи сукупність наданих сторонами доказів , а також відсутність доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що джерелом набуття спірного будинку були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.

З огляду на наведене, суд вважає не доведеним факт особистої приватної власності ОСОБА_4 на будинок в АДРЕСА_1 , оскільки на переконання суду не доведено належними та допустимими доказами, що спірний будинок набутий ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, але за кошти, які належали їй особисто.

Зважаючи на наведене,позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 221,1 кв.м., житловою площею 118,6 кв.м., як частку у праві спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованими, вмотивованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства , традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, 57,60,63,69,70,72 СК України, ст.ст. 368,372 ЦК України,суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікацій код НОМЕР_3 мешканця АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 221,1 кв.м., житловою площею 118,6 кв.м., як частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстрованої АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікацій код НОМЕР_3 мешканця АДРЕСА_2 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 1000 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 - місце проживання АДРЕСА_4 ;

Відповідач - ОСОБА_4 місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Дата складання повного тексту судового рішення - 06.05.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца