Постанова

Іменем України

23 травня 2022 року

м. Київ

справа № 210/5233/17

провадження № 61-14142св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соловей Дмитро Георгійович, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що згідно з наказом від 25 лютого 2012 року № 7.KR-ПП-2012-84 він був прийнятий на посаду водія-інкасатора-охоронника напрямку перерахунку та інкасації грошових коштів до казначейства Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до листка непрацездатності від 27 жовтня 2017 року серія АДК № 211912 ОСОБА_1 хворів та знаходився на амбулаторному лікуванні в КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» ДОР з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року.

Про факт захворювання було попереджено безпосереднє керівництво позивача шляхом телефонного зв`язку та повідомлення через мобільний додаток Viber.

Перебуваючи на лікуванні, позивач дізнався, що його було звільнено.

02 листопада 2017 року засобами поштового зв`язку йому надійшла копія наказу про звільнення, з якого вбачалось, що ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

07 листопада 2017 року він з`явився до відділу кадрів банку для отримання трудової книжки, відповідно до змісту якої (запис № 8) його було звільнено 30 жовтня 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до наказу від 27 жовтня 2017 року № ZAK4-2017/1-8594097.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо його звільнення незаконними;

- скасувати наказ про його звільнення від 30 жовтня 2017 року;

- поновити його на роботі на посаді водія-інкасатора-охоронника напрямку перерахунку та інкасації грошових коштів до казначейства Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» з 31 жовтня 2017 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на роботі.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 27 жовтня 2017 року № ZAK 4-2017/1-8594097.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія-інкасатора-охоронника напрямку перерахунку та інкасації грошових коштів до казначейства Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» з 31 жовтня 2017 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 148 676,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 серпня 2019 року допущено рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2019 року до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач звільнив позивача в період його тимчасової непрацездатності, що не допускається відповідно до статті 40 КЗпП України та вказує на наявність правових підстав для визнання наказу про звільнення незаконним, скасування його та поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України.

Короткий зміст постанов апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу АТ БК «ПриватБанк» задоволено.

РішенняДзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2019 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Судові витрати понесені АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги в розмірі 3 281,34 грн компенсовано за рахунок держави.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 було правомірно звільнено на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки раніше до нього вже неодноразово застосовувались дисциплінарні стягнення у вигляді доган. Зміна роботодавцем фактичної дати звільнення на підставі окремого наказу не є підставою вважати позов обґрунтованим, оскільки трудове законодавство України не містить заборони на внесення юридичною особою змін у власні накази. Таким чином, ОСОБА_1 звільнено 07 листопада 2017 року, тобто поза межами його перебування на лікарняному.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

25 вересня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соловей Д. Г., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач порушив юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, а саме звільнив працівника у період його тимчасової непрацездатності, що заборонено положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України. Апеляційний суд не звернув увагу на неможливість роботодавцем внесення змін в наказ з кадрових питань після фактичного виконання такого наказу. Також суд не перевірив законність попередніх наказів та підстав застосування дисциплінарних стягнень.

Апеляційний суд порушив процедуру з`ясування обставин справи та дослідження доказів, визначену статтями 227-229, 235, 241 та частиною третьою статті 367 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соловей Д. Г., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, витребувано з Дзержинського районного суду Кривого Рогу цивільну справу № 210/5233/17.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у лютому 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соловей Д. Г., а оскаржувану постанову апеляційного суду вважало законною та обґрунтованою.

Фактичні обставини, встановлені судами

З 25 лютого 2012 року ОСОБА_1 працював водієм-інкасатором-охоронником напрямку перерахунку та інкасації грошових коштів до казначейства Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до листка непрацездатності від 27 жовтня 2017 року серії АДК № 211912 ОСОБА_1 хворів та знаходився на амбулаторному лікуванні в КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» ДОР з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року.

02 листопада 2017 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 отримав копію наказу про звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, повідомлення про необхідність з`явитись до відділу кадрів банку в м. Дніпропетровськ для отримання трудової книжки в зв`язку із припиненням трудового договору, а також повідомлення від безпосереднього начальника з проханням надати письмове пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 30 жовтня 2017 року.

07 листопада 2017 року ОСОБА_1 з`явився до відділу кадрів банку, де йому було вручено трудову книжку, відповідно до змісту якої (запис № 8) його звільнено 30 жовтня 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до наказу від 27 жовтня 2017 року № ZAK4-2017/1-8594097.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновком службової перевірки від 27 жовтня 2017 року № ZAKL-2017/1-8594097 було виявлено систематичні порушення працівником обов`язків, покладених трудовим договором, внаслідок чого ОСОБА_1 був звільнений з урахуванням раніше накладених дисциплінарних стягнень відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України згідно з наказом від 27 жовтня 2017 року № ZAKL-2017/1-8594097 (8594099). Останнім робочим днем відповідно до цього наказу було визначено робочий день згідно з встановленим працівникові графіком роботи, наступний за днем затвердження цього наказу, тобто 30 жовтня 2017 року. Витяг з наказу про звільнення та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки були направлені позивачу 30 жовтня 2017 року за № 424, і за даними сайту УДППЗ «Укрпошта», а також відповідно до відмітки на повідомленні про вручення, вручені 02 листопада 2017 року.

Після звернення ОСОБА_1 до Напряму трудових ресурсів АТ КБ «ПриватБанк» та пред`явлення листка тимчасової непрацездатності банком було видано наказ від 07 листопада 2017 року № 3.28.0.0.0/1-8801275 про внесення змін до наказу про звільнення в частині дати звільнення та встановлено останній робочий день - 07 листопада 2017 року.

Копія наказу про внесення змін до наказу про звільнення була направлена ОСОБА_1 поштою (відправлення № 056) (за даними сайту УДППЗ «Укрпошта») та відповідно до відмітки на повідомленні про вручення відправлення було вручено адресату 15 листопада 2017 року № 056.

Судом апеляційної інстанції установлено, що наказ про звільнення від 27 жовтня 2017 року № ZAKL-2017/1-8594097 (8594099) затверджений виконуючим обов`язки голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» Пахачук Г. Д.

Обставини звільнення ОСОБА_1 та завдання, пов`язані з реалізацією звільнення, були затверджені вкладеним висновком службової перевірки № ZAKL-2017/1-8594097, підписаним першим заступником керівника напрямку НR ГО, який (станом на дату видачі наказу) виконував обов`язки керівника Напряму трудових ресурсів АТ КБ «ПриватБанк».

Також установлено, що до звільнення ОСОБА_1 за систематичне невиконання працівником обов`язків, покладених трудовим договором, до ОСОБА_1 були застосовані дисциплінарні стягнення у вигляді догани згідно із наказами від 29 червня 2017 року № ZAKL-2017/1-6937085 (6937087) та від 05 жовтня 2017 року № 3.11.0.0.0/1-8368826.

Наказом № ZAKL-2017/1-6937085, що підписаний директором Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» Нечаєвим С. В., було затверджено висновок проведеної службової перевірки, якою встановлено факти порушення з боку працівників Напряму перерахунку та інкасації коштів Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк». Цей документ є пов`язаним, вкладеним документом до наказу від 29 червня 2017 року № ZAKL-2017/1-6937085 (6937087), який підписаний Головою правління банку Шлапаком О. В. Повноваження Голови правління банку Шлапака О. В. підтверджуються наказом від 22 грудня 2016 року № С.ОИ-КП-1016-7347821.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2018 року в справі № 205/6983/16-ц (провадження № 61-854св180, від 12 вересня 2018 року в справі № 127/21890/16-ц (провадження № 61-10837св18), від 21 травня 2014 року (провадження

№ 6-33цс14) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує підставою касаційного оскарження судового рішення не дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення

без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України

«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договоруз ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зокрема систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Звільнення працівника згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції встановив правомірність звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки раніше до нього вже неодноразово застосовувались дисциплінарні стягнення у вигляді доган.

Також суд встановив, що ОСОБА_1 звільнено 07 листопада 2017 року поза межами його перебування на лікарняному.

Такі висновки суду є правильними, колегія суддів повною мірою з ними погоджується.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд не перевірив законність попередніх наказів та підстав застосування дисциплінарних стягнень, спростовуються наступним.

Відповідно до наказу від 18 квітня 2017 року № ZAKL-2017/1-6769195 за порушення вимог інструкції «З організації інкасації коштів та перевезення валютних цінностей банків в Україні» водію-інкасатору-охоронцю Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 звернуто увагу і попереджено, що у разі повторних порушень до нього будуть застосовані більш суворі заходи дисциплінарного впливу.

Згідно з наказом від 29 червня 2017 року № ZAKL-2017/1-6937085 за грубі порушення вимог «Інструкції з охорони праці для працівників підрозділів перевезення цінностей та інкасації банку» водію-інкасатору-охоронцю Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 оголошено догану і позбавлено 50 % бонусної винагороди за червень 2017 року; попереджено, що в разі повторних порушень до нього будуть застосовані більш суворі заходи дисциплінарного впливу.

Відповідно до наказу від 05 жовтня 2017 року № Э.11.0.0.0/1-8368826 за використання картки касових операцій поза робочим часом водію-інкасатору-охоронцю Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 оголошено догану.

За змістом наказу від 27 жовтня 2017 року № ZAKL-2017/1-8594097 за порушення вимог «Інструкції з охорони праці для працівників підрозділів перевезення цінностей та інкасації банку», а також з огляду на той факт, що ОСОБА_1 раніше (протягом року) притягувався до дисциплінарної відповідальності за подібні грубі порушення, водія-інкасатора-охоронця напрямку перерахунків коштів Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 , у зв`язку з систематичним порушенням трудової дисципліни, звільнено на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Позивачем не спростовано правомірність притягнення його до відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків, які слугували передумовою для прийняття наказу про звільнення на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Перевіряючи законність звільнення ОСОБА_1 у період його тимчасової непрацездатності з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість зміни відповідачем окремим наказом дати звільнення працівника.

Як було зазначено вище, відповідно до листка непрацездатності від 27 жовтня 2017 року серії АДК № 211912 ОСОБА_1 хворів та знаходився на амбулаторному лікуванні в КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» ДОР з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року.

Наказом від 27 жовтня 2017 року № ZAKL-2017/1-8594097 водія-інкасатора-охоронця напрямку перерахунків коштів Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Наказом від 07 листопада 2017 року № 3.28.0.0.0/1-8801275 про внесення змін до наказу про звільнення в частині дати звільнення встановлено останній робочий день - 07 листопада 2017 року.

Норми частини третьої статті 40 КЗпП України забороняють звільняти працівника у період тимчасової непрацездатності та відпустки, якщо таке звільнення відбувається з ініціативи роботодавця (тобто на підставі статей 40, 41 КЗпП України).

Водночас, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), сам факт звільнення працівника під час лікарняного не є достатньою підставою для його поновлення на роботі. Суд констатував, що у такому випадку необхідно змінити дату звільнення працівника, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

У постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 761/23477/16-ц (провадження № 61-46657св18) за подібних обставин у справі суд констатував, що оскільки зміни в наказі стосуються лише дати звільнення і не змінюють підстави розірвання трудового договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та про те, що звільнення позивача з роботи відбулось з дотриманням положень КЗпП України.

За змістом указаної постанови КЗпП України не забороняє роботодавцеві змінити дату звільнення у разі надання працівником листка тимчасової непрацездатності.

Отже, доводи касаційної скарги щодо незаконності внесення відповідачем змін до наказу про звільнення в частині зміни дати звільнення, є необґрунтованими. При цьому позивач не надав доказів своєчасного повідомлення роботодавця про свою тимчасову непрацездатність, тому відповідач був позбавлений можливості вказати правильну дату звільнення.

У даному випадку, з підстав відсутності у роботодавця відомостей про перебування позивача на лікарняному в день звільнення, відповідачем, після отримання листка тимчасової непрацездатності внесено відповідні зміни до дати звільнення, що відповідає вимогам частини третьої статті 40 КЗпП України.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки апеляційного суду в оскаржуваній частині, зокрема щодо законності звільнення позивача, та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційний суд повною мірою врахував роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» щодо необхідності з`ясування обставин порушення, що стало приводом до звільнення.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки в переважній більшості спрямовані на переоцінку доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соловей Дмитро Георгійович, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець