Ухвала

13 травня 2022 року

місто Київ

справа № 201/5856/17

провадження № 61-3462ск22

Верховний Суд, діючи у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., дослідив касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивачів

ОСОБА_1 у квітні 2017 року звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування збитків у розмірі 11 706 688, 27 грн, 368 607, 90 дол. США, 4, 88 Євро та моральної шкоди у сумі 2 141 294, 48 грн, що завдані йому внаслідок порушення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язань та безпідставного списання коштів.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 09 листопада 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд стягнув з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти на відшкодування збитків у розмірі 11 706 688, 27 грн, 368 607, 90 дол. США, а також 4, 88 Євро.

В іншій частині вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.

Постановою від 30 березня 2022 року Дніпровський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопад 2021 року - без змін.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 11 квітня 2022 року із застосуванням засобів електронного зв`язку направило до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2022 року в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 26 квітня 2021 року Верховний Суд залишив без руху касаційну скаргу та надав заявнику строк для її виконання.

Заявник 06 травня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив заяву про усунення недоліків касаційної скарги, надав докази надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій касаційної скарги.

Визначення заявником підстав касаційного оскарження

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.

Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив таке:

- (1) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17, від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 910/8852/20, відповідно до яких договори про придбання акцій, укладені у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі держави, є оспорюваними;

- (2) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі № 757/13986/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 910/8357/18, від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, у яких зазначено, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці;

- (3) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 904/281/17, від 09 жовтня 2018 року у справі № 910/9673/17, у яких визначено правила застосування статті 237 ЦК України щодо представництва сторони у правовідносинах;

- (4) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19, згідно з якими наслідком недійсності правочину є повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану (двостороння реституція);

- (5) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17, від 12 червня 2020 року у справі № 906/775/17, від 13 травня 2021 року у справі № 910/6360/20, у яких зазначено, що законом не передбачено здійснення односторонньої реституції у випадку визнання правочину недійсним;

- (6) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 910/1464/19 щодо застосування норм статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення про визначення пов`язаних з банком осіб, затвердженого Правлінням Національного банку України від 12 травня 2015 року № 315;

- (7) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16, щодо застосування норм статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення про визначення пов`язаних з банком осіб, затвердженого Правлінням Національного банку України від 12 травня 2015 року № 315;

- (8) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13 травня 2020 року № 590-ІХ у правовідносинах зі стягнення грошових коштів, обміняних на акції додаткової емісії банку в процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку;

- (9) суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявником зазначені ті підстави, які згадані

у пунктах 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, пункті 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

IІІ. ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ЩОДО ЗУПИНЕННЯ ВИКОНАННЯ РІШЕННЯ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

У касаційній скарзі заявник просить зупинити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2022 року.

Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Клопотання про зупинення виконання (дії) судового рішення має бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені певними доказами, зокрема, у разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду має бути надано копію такої постанови. Вирішуючи питання про зупинення виконання (дії) судового рішення, суд касаційної інстанції враховує існування об`єктивної потреби у цьому, зокрема у разі ймовірності ускладнення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.

Враховуючи те, що заявник не навів обґрунтованих підстав, за яких суд касаційної інстанції може зупинити виконання рішень судів першої та апеляційної інстанцій, не підтверджено ризики ймовірності настання негативних наслідків для заявника, оскільки не надано докази відкриття виконавчого провадження та початку примусового виконання оскаржуваного рішення, клопотання задоволенню не підлягає. У таких висновках визначальними є, зокрема, засади цивільного процесу, визначені у статтях 12 та 13 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

IV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ

Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України.

Суд не встановив наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі.

Витребувати із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/5856/17 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування збитків та моральної шкоди.

У задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2022 року відмовити.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в десять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак