РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

17.05.2022 року м. Львів

Франківський районний суд в складі:

головуючого - судді Марків Ю.С.,

з участю секретаря судового засідання Чапля В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою.

Позов мотивує тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2021 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Вказує, що умови договору щодо того, що продавці разом з усіма членами сім`ї знімуться з реєстраційного обліку до 15 вересня 2021 року не виконано, оскільки у відчужуваній квартирі продовжує бути зареєстрованим ОСОБА_2 (внук власниці ОСОБА_4 ). Вказує, що у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою, вона несе додаткові витрати в оплаті комунальних послуг та порушується її право, як власника, оскільки вона позбавлена можливості розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд, відповідач у квартирі не проживає.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, однак від представника такої до суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали, просили такий задоволити, щодо винесення заочного рішення суду не заперечили.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав.

У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

У відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3327 від 12.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №270198231 від 12.08.2021 року.

Згідно з п.11 вищевказаного договору сторони домовились про те, що продавці разом з іншими членами своєї сім`ї знімуться з реєстраційного обліку за відчужуваною квартирою до 15 вересня 2021 року та повністю звільнять її для вільного і безперешкодного користування та володіння нею покупцем до 25 серпня 2021 року та сплатять до вказаного терміну борги за комунальні послуги, електроенергію, газ та воду.

Як вбачається з копії відповіді Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №35-вих.-112993 від 30.11.2021 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано чотири особи, в тому числі й відповідач ОСОБА_2 , 1994 року народження.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Тобто право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а припинення права власності на цей будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача в розумінні ст.. 64 ЖК України.

Суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації ОСОБА_2 в спірній квартирі не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у нього права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Як стверджує позивачка, вона має намір розпоряджатися квартирою, власником якої вона є на власний розсуд, реєстрація та проживання у такій квартирі відповідача перешкоджає у вчиненні таких дій, тому, на думку суду, вірною та обгрунтованою є вимога про те, що права позивачки на підставі ст. 391 ЦК України, як власника, підлягають захисту шляхом усунення перешкод в здійсненні права власника житла шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Відтак, враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, керуючись ст. 391 ЦК України, яка визначає право власника, у тому числі квартири чи житлового будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким законним шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачки права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 12, 43, 81, 264, 265 ЦПК України , суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою задоволити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Марків Ю.С.