Справа № 627/1165/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі

головуючого - судді Каліберди В.А.,

з участю секретаря - Коломієць Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Краснокутської територіальної громади в особі Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, в якому прохає визнати за ним, як колишнім членом КСП ім Кутузова, право на земельну частку (пай) у розмірі 9,01 умовних кадастрових гектарів за рахунок нерозподілених земель, невитребуваних часток (паїв) КСП ім Кутузова, земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення комунальної власності Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області.

В обґрунтування позову зазначив, що у період з 1970 року по 26.09.1995 він працював у колгоспі ім. Кутузова, що підтверджується записами у трудовій книжці колгоспника, та був його членом, однак його не було включено до списку-додатку до Державного акта на право колективної власності КСП ім. Кутузова серії ХР-18-00-000253, виданого 25.08.1994. Розмір земельної частки (паю) становить 9,01 умовних кадастрових гектарів. Сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я виготовлений не був і не видавався, земельну частку (пай) він не отримав. Вважає, що його право порушено, тому вимушений звернутися в суд для вирішення цього питання.

Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10 січня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали, прохали їх задовольнити. Також представник позивача адвокат Чернишова О.Ю. зазначила, що позивач на момент видачі Державного акту на право колективної власності КСП ім. Кутузова був членом КСП, що підтверджується протоколом загальних зборів членів колгоспу імені Кутузова №1 від 25.02.1992 році, яким було затверджено список пайовиків та їх паїв, до якого було внесено і позивача ОСОБА_1 , а також трудовою книжкою колгоспника, відповідно до якої позивач має безперервний трудовий стаж в КСП до моменту звільнення з роботи та з членства, тобто до 26 червня 1995 року. Окрім цього вказала, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки до вказаних правовідносин не можливе застосування строку позовної давності, оскільки застосування строку позовної давності суперечить самій природі права на земельну частку (пай), а реалізація права позивача на земельну частку (пай) не порушує майнові права відповідача та не призводить до правової невизначеності, а тому строк позовної давності не пропущено.

Представник відповідача 26.01.2022 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, прохав відмовити в їх задоволенні, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 до списку-додатку до Державного акта на право колективної власності КСП ім. Кутузова серії ХР-18-00-000253, виданого 25.08.1994, не внесений, сертифікат на його ім`я не видавався та відповідно не був зареєстрований, державний акт не видавався. Також зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом та не надано підтвердження поважності причин такого пропуску. Окрім цього вказав, що ОСОБА_1 не надав доказів, які б свідчили про його членство в АТ «Агрофірма ім. Кутузова» та наявності в нього права на земельну частку (пай).

У судове засідання 12.05.2022 представник відповідача не з`явився, однак надав заяву від 15.02.2022 про слухання у його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з архівною довідкою архівного відділу Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 13.07.2020 №01-37/21 вбачається, що відповідно історичної довідки колгосп ім. Кутузова згідно з рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу від 25 лютого 1992 року був реорганізований в КСП ім. Кутузова (протокол №1 від 25.02.1992), з 03 лютого 1996 року КСП ім. Кутузова був реорганізований в АТЗТ «Агрофірма ім. Кутузова» згідно з рішенням загальних зборів уповноважених пайовиків (протокол №1 від 03.02.1996) (а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 станом на 10 січня 1976 року був колгоспником колгоспу ім. Кутузова, та починаючи з 1970 року по 26 вересня 1995 року безперервно працював в колгоспі ім. Кутузова (реорганізованого в КСП ім. Кутузова), про що свідчить копія трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 (а.с. 9-10).

Окрім цього, протоколом загальних зборів членів колгоспу імені Кутузова №1 від 25 лютого 1992 було затверджено список пайовиків та їх паїв, до якого було внесено і позивача ОСОБА_1 , якому визначено майновий пай в розмірі 3857 крб. (а.с. 51-59).

Так, з довідки архівного відділу Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 13.07.2020 №01-37/21 вбачається, що у архівному фонді АТЗТ «Агрофірма ім. Кутузова» село В`язова В`язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області у книгах протоколів засідань правління та зборів уповноважених членів (пайовиків) колгоспу є такі дані про роботу гр. ОСОБА_1 : з 26 вересня 1995 року на підставі ст.7 Положення про членство в КСП імені Кутузова, керуючись ст. 61 Статуту КСП імені Кутузова, за фактичний розрив трудових відносин в КСП виключити із членів (Протокол №9 від 26.09.1995) (а.с. 11).

Відповідно до довідки Відділу № 4 Управління у Богодухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.10.2021 № 341/429-21 в книгі записів державних актів на право колективної власності на землю за №4 від 05 вересня 1994 року зареєстровано Державний акт на право колективної власності на землю по АТ «Агрофірма ім. Кутузова» серія ХР-18-00-000253, гр. ОСОБА_1 до списку додатку до Державного акту на право колективної власності на землю по АТ «Агрофірма ім. Кутузова» не включений, інформація з яких причин у Відділі № 4 відсутня, сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності АТ «Агрофірма ім. Кутузова» гр. ОСОБА_1 не видавався, розмір земельної частки (паю) по сертифікату на право на земельну частку (пай) для члена АТ «Агрофірма ім. Кутузова» становить 9,01 умовних кадастрових гектарів. (а.с. 13).

На підставі вищевикладеного, суд вважає підтвердженим факт перебування позивача ОСОБА_1 в членах КСП імені Кутузова в період з 25 лютого 1992 року по 26 вересня 1995 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Приписами статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктом 5 Порядку паювання земель встановлено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

У частині дев`ятій статті 5 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 22 Земельного КодексуУкраїни 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

25 серпня 1994 року було видано, а 05 вересня 1994 року в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю було зареєстровано Державний акт про право колективної власності на землю по КСП ім. Кутузова (АТ «Агрофірма ім. Кутузова») серії ХР - 18-00-000253, однак до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю по АТ «Агрофірма ім. Кутузова» серії ХР - 18-00-000253 ОСОБА_1 включений не був, про що свідчить копія державного акту та відповідь відділу №4 Управління у Богодухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.10.2021 №341/429-21.

Проте, на час видачі КСП ім. Кутузова державного акта на право колективної власності на землю для ведення сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1 не був виключений в установленому законом порядку із членів КСП, відповідно мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку з невідомих причин.

Як вбачається з відповіді відділу №4 управління у Богодухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.10.2021 №341/429-21, розмір земельної частку (паю) по сертифікату на право на земельну частку (пай) по КСП ім. Кутузова становить 9,01 умовних кадастрових гектар.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 мав право на отримання земельної частки /паю/ у розмірі 9,01 умовних кадастрових гектар, так як на час видачі державного акта на право колективної власності на землю був членом КСП ім. Кутузова.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року.

Отже, якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Приписами статі 75 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1994 році (з дати, коли був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-18-00-00253), то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-IV, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, але, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, про необхідність відмови у їх задоволенні.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло з 05 вересня 1994 року, тобто після видачі КСП імені Кутузова державного акта на землю.

Тому, звернувшись до суду у листопаді 2021 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався, або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників.

Отже, позивач як член КСП повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП імені Кутузова (1994 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами.

Звертаючись до суду із позовом, позивач не ставив питання про поновлення строку позовної давності та не навів обґрунтованих підстав для визнаня поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду з позовом.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 рокуу справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 мав право на земельну частку (пай) у землях КСП ім. Кутузова (АТ «Агрофірма ім. Кутузова»), як член колективного сільськогосподарського підприємства, однак, позивач без поважних на те причин, у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами. Інших фактів та доказів на їх підтвердження, які б свідчили про поважність причин пропущення позовної давності позивачем не надано, окрім того, позивач взагалі не ставив питання про поновлення строку позовної давності.

Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що слід відмовити в позові за пропуском позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав повинний був дізнатися з початку розпаювання земель КСП - з 1994 року, з дати видачі державного акта.

Слід зазначити, що з часу початку перебігу строку позовної давності до дня звернення позивача до суду минуло більше 27 років.

Прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність, не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання позивач був дієздатною особою і мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу.

За таких підстав позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 258, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Краснокутської територіальної громади в особі Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., який зарахувати на слідуючи реквізити: отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду відповідно до розпорядження голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» від 25.03.2022 №14/0/9-22 протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач : Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, місцезнаходження: вул. Охтирська, 1, смт Краснокутськ, Богодухівський район, Харківська область, 62002, .

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2022 року

Суддя Каліберда В. А.