Справа 206/5720/21
Провадження 2/206/285/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 травня 2022 року у залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухорукова А.О.,

секретаря Ляшко Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

16.12.2021 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали позов до відповідача ОСОБА_3 , в якому просять суд:

- усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 908,00 грн.

І. Стислий виклад позиції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 за час подружнього життя набули права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 29.07.2021 року зареєстрованим в реєстрі за №5-639, Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 29.07.2021 року зареєстрованим в реєстрі за №5-640, Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 29.07.2021 року зареєстрованим в реєстрі за №5-641 за ОСОБА_1 зареєстровано 3/4, а за ОСОБА_2 зареєстровано 1/4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, наразі позивачі є 100 % власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З 02.08.2001 року ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте жодного дня не проживав за вказаною адресою, не сплачував за комунальні послуги. Відповідач був чоловіком старшої доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , проте вони розлучились у 2012 році. Отже, відповідач не є членом сім`ї позивачів, не сплачує витрати на утриманні будинку, внаслідок чого він втратив право на проживання у вказаному будинку, оскільки будучи зареєстрованим з 02.08.2001 року станом на день подання позову жодного дня в ньому не проживав (а.с. 1-9)

Від відповідача відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову на адресу суду не надходило, відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи містяться конверт на адресу відповідача, повернутий поштою з відміткою «повертається, за закінченням терміну зберігання» (а.с. 32). Суд повідомляв відповідача про судове засідання, шляхом надання оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. 45-46). Відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

В судове засідання, призначене на 16 травня 2022 року, відповідач не з`явився, причини неявки суд невідомі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

17.01.2022 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14 лютого 2022 року (а.с. 28).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2022 року витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відомостей, щодо місця роботи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.35).

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивачів, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

16.05.2022 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин.

З довідки № 3948 від 22 вересня 2021 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 уповноважений власник (зареєстрована з 13.01.1992 року), ОСОБА_2 донька, співвласниця (зареєстрована з 28.08.2006 року) та ОСОБА_3 (зареєстрований з 02.08.2001 року) (а.с. 17).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності, виданого 29 липня 2021 року державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. за реєстровим № 5-639, ОСОБА_1 належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Це також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №268097364 від 29.07.2021 року (а.с. 22-23).

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом № 5-640 та №5-641 від 29 липня 2021 року, виданих державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували по Ѕ частці у спадщині, після смерті чоловіка та батька відповідно ОСОБА_4 , а саме:1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по ј частці вищезазначеного житлового будинку. (а.с. 18-21).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 18 вересня 2012 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області вбачається, що шлюб між чоловіком ОСОБА_3 і дружиною ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 108 від 18 вересня 2012 року (а.с.24).

З акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 15 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у присутності сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 склали акт про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає за місцем реєстрації з 02.08.2001 року по теперішній час (15.12.2021 року) (а.с.10-11).

З відповіді Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на запит суду від 22.02.2022 року № 0436-2022-0000166, щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела отриманих доходів ОСОБА_3 за 2021 рік, вбачається, що за вказаний період інформація про джерела доходів відсутня (а.с.39-40).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Так, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.

Так, позивачі є власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вони як власники цього майна мають право користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд. Відповідач ОСОБА_3 був чоловіком старшої доньки позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , проте шлюб між ними розірвано ще у 2012 році. Відповідач, хоч і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте не проживав за вказаною адресою, не сплачував за комунальні послуги.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012, колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 947/14605/20.

В той же час, судом встановлено, що відповідач не є членами сім`ї позивачів, спільно не проживають, господарство та побут не ведуть. Відтак відповідач створює перешкоди позивачам у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном. Отже суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) перешкоди в користуванні

власністю, шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом двадцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено 18 травня 2022 року.

Суддя А.О. Сухоруков