Дата документу 10.01.2022 Справа № 336/6262/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/6262/20Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Пр. № 22-ц/807/36/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь 48000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої порушенням житлових прав, 5000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням житлових прав, а всього стягнути 53000,00 грн., судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . З 20.12.2014 року до 20.10.2019 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .. За цей час у шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач увесь цей час проживала з чоловіком. У червні 2019 року вона повідомила чоловіку, що не має наміру з ним проживати, та була вимушена повернутися до квартири, де вона має частку у власності. Зважаючи на те, що відповідачі були схилені на бік колишнього чоловіка позивача, вимагали щоб позивач повернулась до чоловіка, та відмовились впустити її до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , утримуючи у себе свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, при визначення частки в спільному майні, про зобов`язання надати правовстановлюючий документ. Вказаним рішенням зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та вселити ОСОБА_4 в названу квартиру. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 - на праві спільної часткової власності з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен з яких також має право власності на рівну з ОСОБА_4 1/4 частину названої квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не зважаючи на наявне рішення суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовились надати позивачу можливість, навіть, зайти до квартири та узяти особисті речі та документи, що там зберігаються. Вселення фактично відбулося лише 05.10.2020 року за участі адвоката позивача та державного виконавця Кіорпе Г.О., що засвідчено відповідним актом державного виконавця від 05.10.2020 року. Зважаючи, що родичі фактично залишили позивача на вулиці, вона була змушена орендувати квартиру. Вказувала, що це була дуже термінова потреба ще і тому, що нею був поданий позов про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. А за законом позивач мала довести наявність відповідних умов для проживання та розвитку двох малят. Тому, позивач орендувала квартиру за адресою АДРЕСА_2 , де з червня 2019 року вона сплачує орендну плату в розмірі 3000,00 грн. за договором та компенсувала орендодавцеві комунальні послуги за період проживання. Оскільки, органу опіки та піклування Комунарського району було недостатньо інформації щодо орендованого житла, для підтвердження гарантій стабільності для малолітніх дітей, позивачці необхідно було надати документи підтверджуючі право власності. Не зважаючи, на те, що позивач є співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі утримували документи підтверджуючі її право власності. Позивач вказувала, що внаслідок дій відповідачів на вчинення перешкод у користуванні власністю вона понесла збитки у вигляді сплати оренди та комунальних послуг за інше житло чим їй завдано матеріальну та моральну шкоду, в зв`язку із чим просила суд захистити її порушене право, стягнувши з відповідачів солідарно матеріальну шкоду в розмірі 48000,00 грн., сплачених за винаймання житла, моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Галущенко Ю.А. (а.с. 25).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 35) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року (а.с. 72-77) позов позивача ОСОБА_4 у цій справі задоволено частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 48000,00 грн., моральної шкоди 2500,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 87-90) просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 92).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі відкрито (а.с. 93-94), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 95).

Позивач ОСОБА_4 подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у цій справі (а.с.101-105).

Відповідачі подали апеляційному суду заперечення на цей відзив позивача на апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 116-119).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження на суддю-доповідача та колегію суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач перебувала у щорічній та додатковій відпустках (а.с.120-121).

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення …судді в інших справах… не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою апеляційного суду, постановленою протокольно у цій справі, у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_4 , заявленому в її відзиві на апеляційну скаргу відповідачів про виклик свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) відмовлено, враховуючи розгляд цієї справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників цієї справи, а також неможливість доказування певних фактів у цій справі поясненнями свідків, які є неналежними доказами, враховуючи, що у цій справі позивачем в обґрунтування її позову в частині задоволення надані суду належні (письмові) достатні докази (договір оренди квартири та платіжні документи сторони позивача на оплату цього договору оренди).

Заслухавши доповідь і документи на судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі відмови у задоволенні частини її позовних вимог, погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, правильно керуючись ст. ст. 12-13, 76, 81, 141, 258-259,265, 353, 355 ЦПК України, ст. ст. 22-23, 386 ЦК України, та правильно задовольняючи частково позов позивача у цій справі на загальну суму відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 48000,00 грн. та моральної шкоди 2500,00 грн., правильно виходив із такого.

У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 та відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, копія а.с. 11-12) задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, визначення частки в спільному майні, зобов`язання надати правовстановлюючий документ.

Вказаним рішенням зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та вселити ОСОБА_4 в названу квартиру. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 - на праві спільної часткової власності з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен з яких також має право власності на рівну з ОСОБА_4 1/4 частину названої квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до акту державного виконавця від 05.10.2020 року у ВП 63019451 (копія а.с. 13), з метою перевірки виконання рішення суду було здійснено виїзд за адресою АДРЕСА_1 . Стягувача ОСОБА_4 добровільно вселено до вказаної квартири, передано їй комплект ключів від квартири, та ключі перевірено на відповідність.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 2. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В даному випадку відшкодування збитків є однією з форм або мір цивільно-правової відповідальності, оскільки особі якій завдано збитків у разі порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Судом першої інстанції правильно при вирішенні вказаної справи враховано, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року встановлено факт порушення майнових прав позивача, та зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та вселити ОСОБА_4 в названу квартиру.

Суд першої інстанції правильно врахував той факт, що фактичне вселення ОСОБА_4 у вищезазначену спірну квартиру відбулось 05.10.2020 року, що підтверджено вищезазначеним актом державного виконавця (копія а.с. 13).

Разом з цим, суд першої інстанції при вирішенні вказаної справи врахував те, що окрім вчинення перешкод у користуванні власністю, позивачкою обрано місце проживання за адресою орендованої квартири, оскільки в неї був намір поліпшити умови щодо можливості проживання дітей разом із нею.

Проте, такі доводи кожної із сторін не можуть стати підставою для відмови у позові, оскільки є наявне рішення, яке набрало законної сили, яке підтверджує факт порушеного права позивача.

В зв`язку із чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що:

позивач зазнала збитків на суму 48000,00 грн. (розрахунок за період з червня 2019 року по жовтень 2020 року: договори оренди житла від 19.06.2019 року по 15.05.2020 року, розмір орендної плати позивачем - із пояснень позивача у цій справі (а.с.103) - на карту сина орендодавця ОСОБА_8 , яка є особою похилого віку, - ОСОБА_9 , за згодою сторін за договором оренди квартира та особистою згодою сина орендодавця,складав 3000,00 грн. на місяць, а саме: платіжне доручення від 20.08.2019 року про переказ 3850,00 грн. (а.с. 16, платіжне доручення від 20.10.2019 року про переказ позивачем на карту ОСОБА_9 3785,00 грн. (а.с. 17), платіжне доручення від 21.12.2019 року про переказ позивачем на карту ОСОБА_9 460,00 грн. (а.с. 18), платіжне доручення від 20.01.2020 року про переказ позивачем на карту ОСОБА_9 5110,00 грн. (а.с. 19), платіжне доручення від 20.02.2020 року про переказ позивачем на карту ОСОБА_9 4590,00 грн. (а.с. 19 зворот), дублікат квитанції від 20.03.2020 року про переказ ОСОБА_10 на карту ОСОБА_9 5675,00 грн. (а.с. 20), квитанція від 23.04.2020 року про переказ ОСОБА_11 на карту ОСОБА_9 4025,00 грн. (а.с. 20 зворот), дублікат квитанції від 20.05.2020 року про переказ ОСОБА_10 на карту ОСОБА_9 4000,00 грн. (а.с.21), дублікат квитанції від 23.06.2020 року про переказ ОСОБА_10 на карту ОСОБА_9 3835,00 грн. (а.с. 21 зворот), дублікат квитанції від 22.07.2020 року про переказ ОСОБА_10 на карту ОСОБА_9 3645,00 грн. (а.с. 22), дублікат квитанції від 20.08.2020 року про переказ ОСОБА_10 на карту ОСОБА_9 3650,00 грн. (а.с.22 зворот), дублікат квитанції від 24.09.2020 року про переказ ОСОБА_10 на карту ОСОБА_9 3555,00 грн. (а.с. 23),

у вигляді оренди житла на підставі договорів оренди із ОСОБА_8 від 19.07.2019 року (копія а.с. 14) від 15.05.2020 року (копія а.с. 15) квартири АДРЕСА_4 , що належить на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожному: ОСОБА_8 та ОСОБА_12 (інформація з Державного реєстру речових прав, отримана апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідачів а.с. 122-124),

оскільки була вимушена винаймати житло для відновлення свого порушеного права.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції правильно вважав, з урахуванням того, що позивач була позбавлена житла, саме по собі є фактом порушення її прав та має право на відшкодування шкоди, в зв`язку із чим адекватним, розумним та справедливим розміром слід визначити на відшкодування моральної шкоди суму у 2500,00 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки, вважаючи, що слід стягнути вищезазначені загальні розміри матеріальної і моральної шкоди з відповідачів на користь позивача солідарно, не звернувши належної уваги на те, що після набрання законної сили 07.08.2020 року вищезазначеного рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року, яким було визнано право власності на вищезазначену квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вже на праві спільної часткової власності по 1/4 частині за позивачем та кожним з відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх обов`язки з приводу цієї квартири перестали бути солідарними.

Державна реєстрація прав (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а.с. 126-127) не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

За таких обставин, суд першої інстанції мав стягнути з відповідачів на користь позивача у цій справі на відшкодування матеріальної шкоди на загальну суму 48000,00 грн. та моральної шкоди на загальну суму 2500,00 грн., а разом 50500,00 грн. по 16833,33 грн. з кожного з відповідачів окремо (розрахунок: 50500,00 грн./3 особи).

Оскільки, жоден із відповідачів не взяв на себе відповідальність визнати, що саме виключно через його особисті дії позивач не мала можливості у вищезазначений період вселитись у вищезазначену спірну квартиру.

В іншій частині доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, дублюють доводи заперечень проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та які не спростовують правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильність висновків в суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову позивача у цій справі при вищевикладених обставинах, з урахуванням змін апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги відповідачів у тому числі зводяться до незгоди із рішенням від 02 червня 2020 року в іншій справі ЄУН 336/5896/19 (копія а.с. 11-12), яка перебувала на розгляді у суді першої інстанції з жовтня 2019 року (копія ухвали про відкриття провадження - а.с. 10), та яким у тому числі було зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , які мали місце з червня 2019 року ухвала суду про відкриття провадження у справі ЄУН 333/3895/19 - копія а.с. 9) та вселено останню у цю квартиру, яке набрало законної сили 07.08.2019 року, і яке відповідачі виконали добровільно лише 05.10.2020 року (акт державного виконавця, копія а.с. 13), та саме за який (з червня 2019 року по жовтень 2020 року) позивач у цій справі і просила стягнути з відповідачів збитки (майнову шкоду), пов`язану із орендою нею з червня 2019 року іншого єдиного житла за адресою: АДРЕСА_2 (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні).

Зобов`язання відповідачів не чинити перешкод та вселити ОСОБА_4 за цим рішенням суду в іншій справі встановлено факт наявності саме перешкод з боку тих самих відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на проживання у цій квартирі.

В силу вимог ст. 82 ч. 5 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у …цивільній … справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в іншій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідачів, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі та, відповіді дно, у спростування позову позивача в частині його задоволення, з урахуванням його змін апеляційним судом.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідачів.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, стороною відповідачів у цій справі апеляційному суду не надані.

І, навпаки, стороною позивача апеляційному суду надані розписки позивача про отримання у ОСОБА_10 у борг коштів на загальну суму 28385,00 грн., а саме: 20.03.2020 року - 5675,00 грн. (копія а.с. 106), 17.04.2020 року - 4025,00 грн. (копія а.с.107), 19.05.2020 року - 4000,00 грн. (копія а.с. 108), 21.06.2020 року - 3835,00 грн. (копія а.с. 109), 20.07.2020 року - 3645,00 грн. (копія а.с. 110, 19.08.2020 року - 3650,00 грн. (копія а.с. 111), 22.09.2020 року - 3555,00 грн. (копія а.с. 112) та одночасним дорученням ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_10 перерахувати ці кошти на карту сина орендодавця квартири ОСОБА_8 - ОСОБА_9 № НОМЕР_2 ,

які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі, як докази, передбачені ст. ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідачів,

на яких позивач у суді першої інстанції наголошувала та усно просила суд першої інстанції долучити до матеріалів цієї справи, але суд першої інстанції не вважав за доцільне їх долучати, оскільки вважав достатніми інші наявні у цій справі докази позивача на підтвердження ї матеріальної шкоди (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні),

та якими лише підтверджується правильність висновків суду першої інстанції у цій справі в частині встановлення фактичних обставин цієї справи та правильність висновків суду першої інстанції про необхідність відшкодування матеріальної (майнової) шкоди у вищезазначеному розмірі з відповідачів на користь позивача, в межах позовних вимог позивача,

враховуючи, що у частині наявних у цій справі платіжних документів на оплату вищезазначеної орендованої квартири зазначена ОСОБА_4 - а.с. 16-20 зворот на загальну суму 25460,00 грн.), а у частині - ОСОБА_10 на загальну суму 28385,00 грн. - а.с. 20-23).

Описки суду першої інстанції в частині РНОКПП позивача не можуть бути підставою для скасування останнього (правильного по суті) апеляційним судом за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги відповідачів, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідачів лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виклавши резолютивну частину останнього в частині задоволення позовних вимог позивача у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 відшкодування матеріальної шкоди на загальну суму 48000,00 грн. та моральної шкоди на загальну суму 2500,00 грн., а разом 50500,00 грн. по 16833,33 грн. з кожного з відповідачів окремо»; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча і послався в оскаржуваному рішенні у цій справі на ст. 141 ЦПК України, проте, фактично він цим оскаржуваним рішенням не вирішував питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, тому останнє не могло і не було предметом апеляційного перегляду, проте, може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги відповідачів лише частково при вищевикладених обставинах, останні не мають права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виклавши резолютивну частину останнього в частині задоволення позовних вимог позивача у такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ) відшкодування матеріальної шкоди на загальну суму 48000,00 грн. та моральної шкоди на загальну суму 2500,00 грн., а разом 50500,00 грн. по 16833,33 грн. з кожного з відповідачів окремо».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 10.01.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.