Справа № 308/1559/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря судових засідань Киніва О.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Пачути О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_3 до закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання незаконним і скасування наказу та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати незаконним і скасувати наказ Закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області від 05.11.2021 №83-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 » та стягнути з Закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з її середньої заробітної плати, в розмірі 617,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. та 8 000,00 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона працює вихователем в Закладі дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області. Відповідно до наказу Закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області від 05.11.2021 №83-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 » її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19.

Позивач вважає, що даний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Так, щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 відповідно до даного закону не є обов`язковим.

Окрім того, позивач, посилаючись на ч.3,4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», вказала, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Позивач, посилаючись на п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», зазначила, що в оспорюваному наказі відсутнє посилання на подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення її від роботи, як цього вимагають вказані норми.

Також позивач вказала, що таке втручання у право людини на працю та право заробляти працею як відсторонення від роботи, дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, на основі яких видано оспорюваний наказ - Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та Наказ Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2022 було відкрито провадження у даній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що наказом Закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області від 05.11.2021 №83-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 » ОСОБА_3 було відсторонення від роботи вихователя у зв`язку з відсутністю щеплення від COVІD-19 на підставі повідомлення про обов`язкове щеплення від COVІD-19.

Відповідачем було вжито всіх заходів аби довести до позивачки інформацію про те, що вона як працівник закладу дошкільної освіти підлягає обов`язковій вакцинації проти COVІD-19, зокрема, позивачку 27.10.2021 було ознайомлено під розписку про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVІD-19, а також з наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» (далі Наказ МОЗ №2153), і попереджено про відсторонення від роботи у випадку ненадання відповідних документів про щеплення або про наявність протипоказань до вакцинації.

Відповідач зазначив, що право позивачки на працю було обмежено на законних підставах відповідно до чинного законодавства, зокрема, статті 46 Кодексу Законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань», Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом МОЗ №2153, згідно якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України підлягають працівники закладів спеціальних дошкільної, позашкільної освіти незалежно від типу та форми власності; Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив такі задовольнити в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

У судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у їх задоволенні відмовити, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює в Закладі дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області на посаді вихователя, форма працевлаштування постійна, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , довідкою про доходи №3 від 01.025.2022.

Відповідно до повідомлення від 27.10.2021 № 3 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19» , ОСОБА_3 повідомлено, що до 5.11.2021 їй необхідно надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595. У випадку неподання одного із зазначених документів, з 08.11.2021 її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

Наказом Закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області від 05.11.2021 №83-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 » ОСОБА_3 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19.

Згідно з частиною 1 статті 4, частиною 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Статтею 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, чинними на час виникнення спірних правовідносин) (далі Постанова КМУ №1236) на території України встановлено карантин з 19.12.2020 до 31.05.2022. Вказана постанова є чинною.

Стаття 46 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору та включаються до календаря щеплень. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України.

Пунктом 3 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 № 2153, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 за №1306/36928 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі Наказ МОЗ №2153) встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Наказ набирає чинності через місяць з дня його опублікування, а саме 08.11.2021.

Суд зазначає, що наказом Міністерства охорони здоров`я № 380 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153» зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин такий був чинним.

Переліком медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 19899 (у редакції наказу МОЗ України від 11 жовтня 2019 року № 2070) визначено абсолютні протипоказання для щеплення. Також у п. 3 даного Переліку зазначено, що протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар скеровує пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо проведення вакцинації.

Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 028-1/о «Висновки лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», затвердженою наказом МОЗ від 02.11.2021 року за № 2394, визначено порядок видачі довідки на підтвердження протипоказань до вакцинації. Зокрема затверджено форму №028-1/о.

Отже, на підставі статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови КМУ № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, Наказу МОЗ №2153, працівники СЗШ №65 підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Позивач 27.10.2021 ознайомлена під розписку з наказом МОЗ № 2153.

27.10.2021 позивача було повідомлено про необхідність надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання щодо щеплення та попереджено наслідки ненадання одного з документів до 08.11.2021, а саме: її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення». З даними повідомленням позивач була ознайомлена під розписку та другий примірник отримала.

З наданих суду пояснень, встановлено, що позивачем не надано документу, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до п. 41-6 Постанови КМУ №1236 саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом МОЗ №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини 1 статті 1Закону України «Про оплату праці» та частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, із врахуванням того, що позивачем ані на час видання наказу 08.11.2021, ані при поданні позову не було долучено документів, які згідно із чинними законодавством дають підстави для допуску її до роботи, то відповідач правомірно відсторонив ОСОБА_3 , як вихователя ЗДО №29 «Дивосвіт» Ужгородської міської ради Закарпатської області, від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України.

З приводу тверджень позивача щодо покладення на неї відповідачем обов`язку здійснити вакцинацію, яка не визнана обов`язковою жодним нормативно-правовим актом, суд зазначає, що у законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати цих працівників від роботи без виплати заробітної плати.

Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі. Зокрема, для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст.8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016р.)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Окрім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

«Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Суд вважає безпідставним є твердження позивача з приводу невстановення на території України карантину, оскільки Постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, чинними на час виникнення спірних правовідносин) на території України встановлено карантин з 19.12.2020 року до 31.12.2021 року, та на даний час до 31.03.2022 року. Вказана постанова є чинною.

Також суд вважає безпідставним твердження позивача з приводу незаконності відсторонення її від роботи, як працівника СЗШ № 65, через відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, так як таке не включене до Календаря профілактичних щеплень в Україні, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, які не включені до календаря щеплень, що і встановлено Наказом МОЗ №2153.

Таким чином, спростовуються доводи позивача щодо відсутності рішення відповідно до положень статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб».

Суд також критично оцінює пояснення позивача з приводу порушення її права на працю виходячи із наступного.

Дійсно, обмеження прав громадян, зокрема права на працю можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватися виключно законом, ухваленим Верховною Радою України. Однак в цьому випадку, обов`язкова вакцинація особи з подальшим її відстороненням у разі відсутності щеплення тимчасово обмежило її право на працю з огляду на суспільні інтереси. Тобто, позивач не звільнена з роботи, а тимчасово відсторонена.

Окрім того, згідно зі статтею 43 КЗпП України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей.

За таких обставин суд вважає, що порушення права позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, відсутнє, оскільки ОСОБА_3 працює у Закладі дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області на посаді вихователя, форма працевлаштування постійна, що підтверджується копією трудової книжки та вказана посада віднесена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Водночас, ОСОБА_3 не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Враховуючи те, що відсторонення від роботи позивача є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення від роботи ОСОБА_3 робоче місце за працівником зберігається, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки у частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи не підлягають задоволенню.

Суд також не знаходить підстав для задоволення похідної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Так, ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Оскільки позивач була відсторонена від роботи на законних підставах, то відповідно до пп. 3 п. 41-6 постанови КМУ № 1236 із врахуванням положень ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» підстави для нарахування їй заробітної плати відсутні, а тому у цій частині позову слід також відмовити.

Так як у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору слід покласти на позивача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 8, 12, 89, 141, 263 - 265, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до закладу дошкільної освіти №29 «Дивосвіт» загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання незаконним і скасування наказу та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 17 травня 2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області І.О. Шепетко