ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4257/22 Справа № 184/2476/21 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 184/2476/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Покровський рудоремонтний завод",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Покровський рудоремонтний завод" на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року, яке ухвалено суддею Томашем В.І. у місті Покрові Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Покровський рудоремонтний завод" (надалі ТОВ «Покровський рудоремонтний завод») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що в період з 12.11.2020 року по 17.05.2021 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів першого класу в ТОВ «Покровський рудоремонтний завод».

17.05.2021 року позивач звільнився за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно Наказу №12к від 17.05.2021 року.

За період його роботи у відповідача йому було нараховано зарплату в розмірі 69390,24 грн., згідно довідки від 18.05.2021р. за №1, згідно якої підтверджується сума зарплати в розмірі 10327,93 грн., яка підлягала до виплати за квітень 2021 року і яку ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» нарахувало йому, але не виплатило на день звільнення з роботи 17.05.2021 року.

Заборгованість по зарплаті за квітень 2021 року в сумі 10327,93 грн. фактично була виплачена позивачу 30.08.2021 року.

Отже, станом на дату звільнення позивача із займаної посади, відповідач не провів остаточного розрахунку з ним, а провів його лише 30.08.2021 року, що є підставою для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18.05.2021 року по 30.08.2021 року (105 календарних днів).

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з ним, необхідно врахувати, що він був звільнений 17.05.2021 року, в день, коли знаходився на роботі і оплата за який була нарахована йому при звільненні, у зв`язку з чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з ним має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 18.05.2021 року і до дня, коли йому було сплачено нараховану, але не виплачену зарплату в повному обсязі (30.08.2021 року), що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку.

Згідно з довідкою ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» від 18.05.2021 року, заробітна плата позивача за квітень 2021 року складає 12829,73 грн., а за травень 2021 року - 2204,56 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів у квітні 22, а в травні 5 днів. Середньоденна заробітна плата позивача складає 556,82 грн. згідно довідки від 18.05.2021 року, наданої відповідачем (12829,73 грн. + 2204,56 грн.): 27 дн.). Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить (72 дні х 556,82 грн.) = 40091,04 грн.

Внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання зарплати, яка в повному обсязі не виплачувалася протягом тривалого часу, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його права на оплату праці, матеріальних труднощах у зв`язку з цим, необхідності тривалий час здійснювати пошуки джерела доходу для існування себе та своєї родини, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності відстоювати свої права у судовому порядку. Моральну шкоду він оцінює в сумі 3000 грн., що дорівнює половині розміру мінімальної зарплати, встановленого на законодавчому рівні.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 18.05.2021 року по 30.08.2021 року в розмірі 40091,04 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

Відповідачем ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 18.05.2021 року по 30.08.2021 року, в розмірі 40091,04 грн.

Стягнуто з ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу без урахування складності справи та значення винесеного рішення для сторін. Судом безпідставно не було прийнято, як належний та допустимий доказ, наданий відповідачем контрольний табель, який підтверджує, що позивач ОСОБА_1 у день звільнення не працював. Не погоджується представник відповідача й з висновком суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги Акту про незвернення позивача ОСОБА_1 до каси підприємства у день звільнення із посиланням на те, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату належних йому сум при звільненні, адже, стаття 116 КЗпП України передбачає, що, якщо працівник в день звільнення не працював, то належні йому суми мають бути виплачені не пізніше наступного для після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Крім того, відповідач ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» наполягає на тому, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суд з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційні скарги, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12.11.2020 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду водія автотранспортних засобів першого класу в ТОВ «Покровський рудоремонтний завод».

Згідно наказу ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» №12к від 17.05.2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

При звільненні з роботи 17.05.2021 року з ОСОБА_1 не було проведено повний розрахунок та належні йому кошти за квітень 2021 року не були виплачені.

Випискою по картці в АТ «Ощадбанк» підтверджується зарахування ОСОБА_1 за період з 18.12.2020 року по 25.05.2021 року від ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» заробітної плати в загальному розмірі 45531,21 грн.

Згідно Довідки ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» від 18.05.2021 року №1 сума, яка підлягала до виплати ОСОБА_1 за період роботи з 12.11.2020 року по 17.05.2021 року, становить 55859,14 грн.

Станом на 25.05.2021 року залишилась не виплаченою ОСОБА_1 заробітна плата за квітень 2021 року у розмірі 10327,93 грн. (55859,14 грн. 45521,21 грн.)

Заборгованість по заробітній платі за квітень 2021 року в сумі 10327,93 грн. фактично була виплачена ОСОБА_1 30 серпня 2021 року, що підтверджується «Відомістю на виплату готівки №108 за квітень 2021 року» від 30 серпня 2021 року, про що наявний його підпис про одержання коштів на «Вставному аркуші до додатка № 108».

Згідно пункту 5.23 «Опису виявлених порушень вимог законодавства» Акту Головного Управління Держпраці в Дніпропетровській області від 17-09-2021р. 25/4.3-1418 про перевірку ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» встановлено, що ОСОБА_1 звільнився з 17.05.2021 року, згідно наказу від 17.05.2021 року №12к, проте остаточний розрахунок з ним проведено 30.08.2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виплачено позивачу суму заборгованості із заробітної плати в день його звільнення, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши її розмір у сумі 3 000,00 грн., як такий, що відповідає глибині моральних переживань останнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою згодою працівника, заробітна плата може виплачуватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ним рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу.

Наведені правові норми свідчать про те, що заробітна плата може виплачуватися працівникам, як за місцем роботи, так і через установи банків.

При цьому, правовий аналіз статті 116 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», у їх сукупності, дає можливість дійти висновку, що якщо працівник, який отримує заробітну плату через установу банку на вказаний ним рахунок (адресу), не працював у день звільнення , то він не зобов`язаний пред`являти вимоги про проведення з ним розрахунку, адже суми заробітної плати йому виплачуються не безпосередньо з каси підприємства та не отримання цих суми не пов`язано з його особистою присутністю на роботі.

Згідно матеріалів справи, заробітна плата позивачеві ОСОБА_1 виплачувалася роботодавцем ТОВ «Покровський рудоремонтний завод», шляхом перерахування коштів на його рахунок у А «Ощадбанк» (а.с. 59-63), а тому при його звільненні всі належні до виплати суми мали бути спрямовані на цей рахунок, а твердження відповідача ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» про те, що позивач мав особисто звертатися до каси Товариства за виплатою належних йому сум є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» про те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято, як належний та допустимий доказ, наданий відповідачем контрольний табель, який підтверджує, що позивач ОСОБА_1 у день звільнення не працював, та не прийнято до уваги Акту про незвернення позивача ОСОБА_1 до каси підприємства у день звільнення із посиланням на те, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату належних йому сум при звільненні.

Отже, матеріалами справи підтверджено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ТОВ «Покровський рудоремонтний завод» не провело виплату позивачеві ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на день звільнення позивача із займаної посади 17 травня 2021 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив заборгованість по заробітній платі за квітень 2021 року, які було виплачено 30 серпня 2021 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 18 травня 2021 року по 30 серпня 2021 року.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складала 556,82 грн., й цей розмір не спростовується відповідачем.

За період з 18 травня 2021 року по 30 серпня 2021 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 72 робочих дні, тобто середній заробіток за цей час становить 40 091,04 грн. (556,82 грн. х 72), й саме цей розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, й висновки суду першої інстанції в цій частині фактично не оспорюються в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивача ОСОБА_1 невиплатою всіх належних йому сум при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

При цьому, суд першої інстанції, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачкем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов вірного висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню з визначенням її розміру у 2 000,00 грн., й цей розмір відповідачем в апеляційному порядку не оспорюється та не спростовується.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк ля звернення до суду з даним позовом, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого, на переконання представника відповідача, розпочинається з дати нездійснення розрахунку при звільненні, тобто з 17 травня 2021 року, колегією суддів відхиляються, як такі, що грунтуються на неправильному тлумаченню норм КЗпП України.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20, 25 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 року, вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Згідно рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач лише 30 серпня 2021 року провів повний розрахунок з позивачем, виплативши йому 10 327,93 грн. невиплаченої заробітної плати, а з даним позовом позивач звернувся до суду 29 листопада 2021 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Покровський рудоремонтний завод" - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 травня 2022 року.

Головуючий:

Судді: