Постанова

Іменем України

11 травня 2022 року

м. Київ

справа № 757/54151/19

провадження № 61-16428св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення коштів

за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, повний текст якої складений 14 вересня 2021 року, у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г.В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позову

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) на свою користь за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN5857 штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 1 125 855,02 дол. США; за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN5041 штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 562 927,56 дол. США.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є клієнтом банку на підставі депозитних договорів від 02 серпня 2012 року № SAMDN5857 та № SAMDN5041.

Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя рахунки позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. 14 квітня 2016 року банк отримав заяву позивача від 29 березня 2016 року про розірвання депозитних договорів, видачу коштів і нарахованих відсотків, проте цю заяву банк проігнорував.

16 лютого 2018 року банк підтвердив обсяг зобов`язань перед ОСОБА_2 шляхом надання довідки № 7AR7UR3VAIPMTFB6 про залишки коштів на її рахунках, згідно з якою станом на 31 січня 2018 року на рахунку позивача № НОМЕР_1 було 102 817,81 дол. США, а на рахунку № НОМЕР_2 - 51 408,91 дол. США.

Оскільки банк підтвердив свої зобов`язання перед ОСОБА_2 , однак виконувати їх відмовився, позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 19 листопада 2020 року позов задовольнив частково. Стягнув з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 2 800 000,00 грн пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN5857; 1 400 000, 00 грн - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN5041. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку з неналежним виконанням банком своїх зобов`язань за договорами банківських вкладів стягненню підлягає пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки розмір нарахованої позивачем пені значно перевищує розмір збитків, тому наявні підстави для зменшення її розміру на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 01 вересня 2021 року, повний текст якої складений 14 вересня 2021 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 07 жовтня 2021 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, повний текст якої складений 14 вересня 2021 року, в частині суми пені, стягненої з банку, зменшити її розмір відповідно до принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16, від 12 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 та постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17, від 20 грудня 2019 року у справі № 757/18977/18, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18 та від 26 лютого 2020 року у справі № 201/6621/16.

Касаційна скарга мотивована незаконністю судових рішень, неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

06 грудня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Дугінова Д. А. як представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченоїчастиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, оскільки ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим за його виконання. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком, закриття його відділення чи філії не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 грудня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 серпня 2012 року між сторонами укладено депозитний договір № SAMDN5857, за умовами якого позивачу відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який вона внесла 100 000,00 дол. США.

02 серпня 2012 між сторонами укладено депозитний договір № SAMDN5041, за умовами якого позивачу відкрито рахунок № НОМЕР_2 , на який вона внесла 50 000,00 дол. США.

Навесні 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунки позивача банк безпідставно заблокував, нарахування відсотків за договорами припинив.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 20 лютого 2017 року у справі № 201/6621/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до банку задовольнив. Стягнув з банку на користь ОСОБА_1 вклад за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN5857 у розмірі 100 000,00 дол. США; 21 895,89 дол. США відсотків за вкладом за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року; 735 335,31 дол. США, що еквівалентно 20 074 653,96 грн, пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня до 06 листопада 2016 року; 8 063,01 дол. США 3 % річних за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року, що еквівалентно 2 20 120,17 грн. Стягнув з банку на користь ОСОБА_1 вклад за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN 5041 у розмірі 50 000,00 дол. США; 10 947,94 дол. США відсотків за вкладом за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року; 367 667,65 дол. США пені в розмірі 3 % на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня до 06 листопада 2016 року, що еквівалентно 10 037 326,85 грн; 4 031,51 дол. США 3 % річних за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року, що еквівалентно 110 061,22 грн.

Апеляційний суд Дніпропетровської області постановою від 18 січня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року в частині стягнення 3 % річних в сумі 6 402,74 дол. США за період з 02 березня 2014 року до 18 квітня 2016 року за договором строкового вкладу SAMDN5857 від 02 серпня 2012 року та в частині стягнення 3 % річних в сумі 3 201,37 дол. США за період з 02 березня 2014 року до 18 квітня 2016 року за договором від 02 серпня 2012 року № SAMDN5041 скасував. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Верховний Суд постановою від 26 лютого 2020 касаційну скаргу банку задовольнив частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в частині позовної вимоги про стягнення пені за прострочення повернення вкладу за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN5857 змінив, зменшивши її розмір з 750 000,00 дол. США, що еквівалентно 20 074 653,96 грн, до 500 000,00 грн. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в частині позовної вимоги про стягнення пені за прострочення повернення вкладу за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN5041 змінив, зменшивши її розмір з 367 667,65 дол. США, що еквівалентно 10 037 326,85 грн, до 250 000,00 грн. В іншій частині судові рішення залишені без змін.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга

підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

У цій справі позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані правовідносини за участю споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 68).

Відповідно до частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною першою статті 1075 ЦК України у редакції станом на квітень 2016 року було передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Установлено, що пунктом 16 договорів від 02 серпня 2012 року № SAMDN5857 і № SAMDN5041, передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи № 201/6621/16-ц суди встановили, що 11 квітня 2016 року позивач направила банку вимогу про повернення суми вкладу після закінчення двох банківських днів з дня отримання вимоги. Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення банк вимогу позивача отримав 14 квітня 2016 року, однак вклади не повернув.

Обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 201/6621/16-ц, свідчать про те, що зазначені договори були достроково розірвані за ініціативою ОСОБА_1 у квітня 2016 року.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з банку пені, нарахованої на суму вкладу на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», адже депозитні договори були достроково розірвані за ініціативою владника у квітня 2016 року.

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалені у цій справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Щодо заяви і клопотання адвоката позивача про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У січні та лютому 2022 року адвокат Дугінов Д. А. як представник ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою і клопотанням, в яких просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Крім того, заявник вважає, що існує необхідність для відступу від висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Наведені адвокатом Дугіновим Д. А. як представником ОСОБА_1 доводи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не свідчать про наявність виключної правової проблеми.

Підстав для відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви і клопотання адвоката Дугінова Д. А. як представника ОСОБА_1 .

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі

10 травня 2022 року до Верховного Суду надійшло клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 199/3152/20.

На обґрунтування заяви банк посилається на те, що наразі на розгляді Верховного Суду перебуває справа № 199/3152/20 в якій розглядаються подібні правовідносини та аналогічні вимоги в частині стягнення з банку неустойки (пені), нарахованої позивачем на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на необхідність формування правозастосовної практики в частині правильного застосування судами норми частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у поєднанні з нормами ЦК України, які регулюють правовідносини між банками і вкладниками на підставі ухвали від 15 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 199/3152/20.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках, зокрема, перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ураховуючи, що питання щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» роз`яснені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, що підтверджено і в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 199/3152/20 (пункт 35-38), немає правових підстав для задоволення клопотання банку.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір сплачений банком при зверненні з апеляційною та касаційною скаргами підлягає компенсації за рахунок держави в розмірі 30 835,00 грн (13 215,00 грн + 17 620,00 грн), адже позивач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 141, 252, 400, 403, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви та клопотання адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича як представника ОСОБА_1 про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 199/3152/20 відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, повний текст якої складений 14 вересня 2021 року, скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення коштів відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству Комерційному банку «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 30 835,00 грн (тридцять тисяч вісімсот тридцять п`ять гривень 00 коп.), сплачений банком за подання апеляційної і касаційної скарг, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов