Справа № 303/3176/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Костюк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ТзОВ «Інтеркеш Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7840,02 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що 31.08.2021 року між ТзОВ «Інтеркеш Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1-33871, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 5000,00 грн. зі сплатою 73% відсотків річних з кінцевим терміном повернення кредиту 31.08.2022 року. Свої зобов`язання за кредитним договором ТзОВ «Інтеркеш Україна» виконало повністю, надало кредит, що підтверджується видатковим касовим ордером про отримання кредитних коштів від 31.08.2021 року. Однак, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 06.05.2022 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму: 7840,02 грн., що складається з наступного: 4640,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2041,60 грн. - заборгованість за відсотками; 832,00 грн. - пеня; 286,38 грн. - інфляційні втрати, 40,02 грн. - 3% річних, в порядку застосування ст. 625 ЦК України. Вичерпавши можливість досудового врегулювання спору, у зв`язку з невиконанням зобов`язання у добровільному порядку, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав в судовому порядку.

Ухвалою суду від 17.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, 31.08.2021 року між ТзОВ «Інтеркеш Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1-33871. Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 5000,00 грн. зі сплатою 73 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 31.08.2022 року, тип процентної ставки - фіксований (п.п. 1, 4 кредитного договору).

Факт отримання кредиту підтверджується копією кредитного договору та копією видаткового касового ордеру від 31.08.2021 року на суму 5000,00 грн., які містять підпис відповідача.

Також за умовами кредитного договору домовились про таке. Відповідно до п.п. 2 п. 2.2.2. кредитного договору позичальник зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти в порядку визначеному Договором. Згідно з п. 3.1. кредитного договору визначено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка розрахунків, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 6.7. кредитного договору у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за договором (відносно повноти та строків сплати відсотків за кредитом та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 % за календарний день від суми виданих грошових коштів та у разі порушення графіка погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмір 208,00 грн.

Таким чином судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено п.п. 2.1.1 п. 2.1. кредитного договору, кредитодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за наявності хоча б однієї із зазначених обставин: 1) затримання сплати частини кредиту та/або процентів більш як на один календарний місяць; 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %; 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; 4) іншого істотного порушення умов договору.

Так, судом також встановлено, що у зв`язку порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту ТзОВ «Інтеркеш Україна» 14.01.2022 року надіслало ОСОБА_1 письмову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором в якій зазначено про те, що відповідно до умов договору місячний платіж до 26.12.2021 року не внесено, а відтак необхідно до 21.01.2022 року сплатити 6368,32 грн. заборгованості з кредитом.

З огляду на зазначене слід прийти до однозначного висновку, що ТзОВ «Інтеркеш Україна» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п.п. 2.1.1 п. 2.1.) використало право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів.

Більше того, слід зазначити про те, що за змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором в добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.

Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.

З огляду на це, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для дострокового стягнення в примусовому порядку з позичальника на користь позивача заборгованості за кредитним договором, що складається з 4640,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 2041,60 грн. - заборгованість за відсотками.

Вирішуючи позов в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд враховує таке.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає відносини, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і врегульовує відносини, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду також вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року №6-49цс12.

Як вже було згадано, в кредитному договір № 1-33871 від 31.08.2021 року сторони визначили строк його дії до 31.08.2022 року.

Повернення кредиту та сплату відсотків позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи ТзОВ «Інтеркеш Україна» кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення останньої частини кредиту є 31.08.2022 року. Одночасно також встановлено, що позивач своїми діями змінив термін повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань.

Таким чином, права та інтереси кредитодавця, які забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, можуть бути реалізовані, зокрема, у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Згідно з представленим суду розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, такі нараховані з 22.01.2022 року по 06.05.2022 року, тобто вже поза межами правомірного користування коштами після вчинення ТзОВ «Інтеркеш Україна» дій на реалізацію можливостей, передбачених ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про прострочення виконання грошового зобов`язання, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми є також обгрунтованою. Розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних стверджується розрахунком, який складений відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відтак на користь позивача підлягають стягненню 286,38 грн. інфляційних втрат та три проценти річних в розмірі 40,04 грн. Розмір боргу стверджується розрахунком, який складений відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України.

Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача 832,00 грн. пені. Так, правовим наслідком порушення зобов`язання ст. 611 ЦК України встановлює сплату неустойки, яка у розумінні ст. 549 цього кодексу може бути штрафом чи пенею. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже було згадано в п. 6.7. кредитного договору сторони встановили, що у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за договором (відносно повноти та строків сплати відсотків за кредитом та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 % за календарний день від суми виданих грошових коштів та у разі порушення графіка погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмір 208,00 грн.

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості позивачем зазначено розмір пені 832,00 грн.

У зв`язку з цим слід зазначити, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

В той же час, вказаний розрахунок пені, не може бути прийнятий судом як правильний та обґрунтований, оскільки у ньому не відображено та не конкретизовано періоду та підстави нарахування пені, а міститься лише вказівка на загальну суму пені. При цьому, суд не вбачає можливим у цій частині здійснити власний обрахунок штрафних санкцій для перевірки правильності їх нарахування позивачем, умовам кредитного договору та нормам ЦК України.

Крім цього, за змістом п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами і доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено на усій території України карантин з 12.03.2020 року та в подальшому продовжений відповідними постановами Кабінету Міністрів України до 31.05.2022 року.

Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що з 12.03.2020 року і по цей час на усій території України встановлено карантин, позичальника звільнено від обов`язку сплати пені.

Відтак, заявлена ТзОВ «Інтеркеш Україна» до стягнення з відповідача пеня в розмірі 832,00 грн. задоволенню не підлягає.

Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитним договором суду не представив, не спростував документально нарахований позивачем розмір заборгованості, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 1-33871 від 31.08.2021 року, суд приходить до висновку, що позов ТзОВ «Інтеркеш Україна» про слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1-33871 від 31.08.2021 року в розмірі 7008,02 грн., з яких: 4640,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2041,60 грн. - заборгованість за відсотками; 286,38 грн. - інфляційні втрати; 40,02 грн. - 3% річних.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ТзОВ «Інтеркеш Україна» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам.

Розмір заявлених вимог - 7840,02 грн. (100 % - 2481,00 грн. - розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 7008,02 грн. (89,4 % - 2217,70 грн. - розмір судового збору, пропорційний до задоволеної частини вимог).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2217,70 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» заборгованість за кредитним договором № 1-33871 від 31.08.2021 року в розмірі 7008,02 гривень (сім тисяч вісім гривень 02 копійки), з яких: 4640,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2041,60 грн. - заборгованість за відсотками; 286,38 грн. - інфляційні втрати; 40,02 грн. - 3% річних,

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» 2217,70 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» (88000, вул. Швабська, 17, м. Ужгород, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Суддя А.М.Заболотний