Справа №303/1896/22
номер рядка стат. звіту - 68
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2022 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

в особі головуючого судді Монич В.О.

за участю секретаря судових засідань Годьмаш О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 інтереси якого представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

10 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу укладеного між ним та відповідачем ОСОБА_3 , який було зареєстровано 15 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Геніченського районного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 55 та про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15.06.2013 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від даного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Спільне життя в подружжя не склалося, через несумісність характерів та постійні сварки, що в кінцевому результаті призвело до втрати поваги один до одного, фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Шлюб існує тільки формально, протягом останніх двох років кожен з подружжя проживає окремо і можливість подальшого збереження шлюбу є неможливою та суперечитиме інтересам позивача. Спору щодо місця проживання дитини між подружжям немає, оскільки відповідач створила нову сім`ю та залишила дитину разом з позивачем. Крім того, відповідач надала нотаріально посвідчену заяву про те, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

04.04.2022 року позивачем подано клопотання про збільшення позовних вимог в якому просив суд встановити також факт неутримання відповідачем сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа відповідно до п.4 ч.6 ст. 19 ЦПК України є малозначною справою, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч.3 ст.274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідач отримала 20.04.2022 року під розписку.

19.04.2022 року відповідачем ОСОБА_3 подано заяву в якій зазначила, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує щодо розірвання шлюбу, встановлення факту неутримання нею сина та визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов до переконання, про задоволення позовних вимог на підставі наступного.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 15.06.2013 року зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Геніченського районного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 55 (свідоцтво про шлюб серії № НОМЕР_1 ).

Відповідно до статей 12,13 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач щодо розірвання шлюбу не заперечує, подружжя шлюбних стосунків не підтримує, проживають окремо, спільного господарства не ведуть то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, та позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та відповідача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Статтею 113 СК України, передбачено право особи, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачем не подано заяви про її бажання відновити дошлюбне прізвище, а тому суд вважає за можливе залишити їй прізвище « ОСОБА_3 ».

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини та встановлення факту неутримання відповідачем сина ОСОБА_4 , 2014 року народження, суд констатує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 являються батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Відповідачем надано заяву про те, що останні два роки сім`я існує формально, дитина перебуває на повному одноосібному утриманні батька ОСОБА_1 , який проживав з ним в АДРЕСА_1 , а на даний час переїхав проживати разом з батьком до Закарпатської області і продовжує проживати разом з ним, відповідач участі у вихованні дитини не бере і брати не бажає. Вказану заяву нотаріально посвідчено 09.03.2022 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстровано в реєстрі за № 512.

Згідно з статтею 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При цьому місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. (частина 1 статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що неповнолітня дитина сторін повністю перебуває на утриманні батька - позивача по справі, що підтверджується і сторонами. Відповідач проживає окремо від позивача, участі у вихованні дитини не приймає і як слідує з її заяв в подальшому таку участь приймати не бажає. За таких обставин позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення.

Щодо збільшених позовних вимог про встановлення факту неутримання відповідачем сина ОСОБА_4 , 2014 року народження, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки незважаючи на визнання позову відповідачем, суд критично розцінює дані твердження, так-як жодного належного та допустимого доказу ухилення матері від виховання дитини суду не надано.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. ст. 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112, 113 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 інтереси якого представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволити частково

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Геніченського районного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 55 - розірвати.

Після розірвання шлюбу відповідачу ОСОБА_3 залишити прізвище « ОСОБА_3 ».

Після розірвання шлюбу неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати при батькові ОСОБА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992,40 гривень (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП- НОМЕР_3 , мешканець АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП- НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ,.

Повний текст рішення виготовлено 16.05.2022 року.

Головуючий В.О.Монич