Постанова

Іменем України

11 травня 2022 року

м. Київ

справа № 199/5318/20

провадження № 61-5896св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги:

Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 рокуу складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

Матвєєвої Наталії Віталіївни в особі представника - адвоката Терепіщої Юлії Володимирівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про розірвання депозитного договору, стягнення суми банківського вкладу (депозиту), процентів за вкладом, 3% річних та пені.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено три договори банківського вкладу:

- № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року, відповідно до умов якого позивачка внесла на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у початковій сумі 20 000 Євро на строк 12 місяців з відсотковою ставкою 8% річних;

- № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року, за умовами якого позивачка внесла на особовий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у початковій сумі 25 000 Євро на строк 12 місяців з відсотковою ставкою 7% річних;

- № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року шляхом оформлення заяви на оформлення вкладу «Стандарт» на 12 місяців з особовим рахунком (основною карткою) № НОМЕР_3 , за умовами якого позивачка внесла на особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 40 000 доларів США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 10% річних.

ОСОБА_1 зазначала, що умови вказаних договорів вона виконала належним чином, внесла обумовлені договорами грошові кошти. Однак, відповідач в односторонньому порядку не виконує умови, взяті на себе договорами.

У зв`язку з порушенням банком її прав, у липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась за суду з позовом про розірвання договорів та стягнення грошових коштів за ними.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу від 11 березня 2013 року в сумі 20 000 Євро та відсотки в сумі 1 600 євро; грошові кошти за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року в сумі 25 000 Євро та відсотки в сумі 398,40 Євро, а всього 46 998,40 Євро та розірвано вказані договори.

Судовим рішенням встановлено факт укладання ОСОБА_1 депозитного договору № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та депозитного договору № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року.

Позивачка зазначала, що «Витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов)», засвідчений 10 вересня 2020 року головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В. В., підтверджує факт укладення нею депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 та підтверджує факт внесення нею грошових коштів на рахунок № НОМЕР_3 за даним договором, розмір яких складає 40 164,37 доларів США.

Посилаючись на те, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року банком так і не виконане, а банківською установою підтверджено факт укладення нею депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, ОСОБА_1 , уточнивши позов, просила суд:

1) розірвати депозитний договір № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь:

- суму вкладу разом з нарахованими процентами у валюті договору станом на 14 червня 2014 року у розмірі 40 306,85 доларів США;

- проценти у валюті договору за період з 14 червня 2014 року по день ухвалення судом рішення про розірвання договору;

- 3% річних (на підставі частини 2 статті 625 ЦК України) у валюті договору у межах позовної давності за останні 3 роки по день ухвалення рішення суду по даній справі;

- пеню (на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») у національній валюті у межах строку позовної давності за останній один рік по день ухвалення рішення суду по даній справі;

2) стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь за договором банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року:

- 3% річних (на підставі частини другої статті 625 ЦК України) у валюті договору у межах позовної давності за останні три роки по день ухвалення рішення суду у даній справі;

- пеню (на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») у національній валюті у межах строку позовної давності за останній один рік по день ухвалення рішення суду у даній справі;

3) стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь за договором банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року:

- 3% річних (на підставі частини другої статті 625 ЦК України) у валюті договору у межах позовної давності за останні три роки по день ухвалення рішення суду у даній справі;

- пеню (на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») у національній валюті у межах строку позовної давності за останній один рік по день ухвалення рішення суду у даній справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано депозитний договір № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ПриватБанк», та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 наступні грошові кошти:

- суму вкладу разом з нарахованими процентами у валюті договору станом на 14 червня 2014 року у сумі 40 306,85 доларів США;

- проценти за період з 14 червня 2014 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) у сумі 25 564,48 доларів США;

- 3% річних у валюті договору (на підставі частини другої статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання) з 15 жовтня 2017 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) у сумі 3 627,61 доларів США;

- неустойку 3% від суми утримуваних банком коштів (за кожен день порушення прав споживача на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») з 15 жовтня 2019 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) в розмірі 1 249 512,22 грн.

За договором банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року стягнуто наступні грошові кошти:

- 3% річних у валюті договору (на підставі частини другої статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання) з 15 жовтня 2017 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) у сумі 1 800 Євро;

- неустойку 3% від суми утримуваних банком коштів (за кожен день порушення прав споживача на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») з 15 жовтня 2019 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) в розмірі 726 298,17 грн.

За договором банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року стягнуто наступні грошові кошти:

- 3% у валюті договору (на підставі частини другої статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання) з 15 жовтня 2017 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) у сумі 2 250 Євро;

- неустойку 3% від суми утримуваних банком коштів (за кожен день порушення прав споживача на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») з 15 жовтня 2019 року (включно) по 15 жовтня 2020 (включно) в розмірі 907 872,71 грн.

Задовольняючи позов в частині вимог щодо депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за вказаним договором щодо повернення вкладникові грошових коштів і нарахованих відсотків за період користування коштами, заяви позивача з проханням розірвати указаний договір залишено без реагування, тому договір підлягає розірванню у судовому порядку, а з банку підлягає стягненню сума банківського вкладу разом з нарахованими процентами у валюті договору, 3% річних (на підставі частини другої статті 625 ЦПК України) та пенею (на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

При цьому суд виходив з доведеності факту укладення ОСОБА_1 письмового правочину - депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року з АТ КБ «ПриватБанк» та факту внесення нею відповідних грошових коштів на її рахунок № НОМЕР_3 за цим договором у сумі 40 000 доларів США.

Задовольняючи позов у частині позовних вимог щодо стягнення з банку 3 % річних у валюті договорів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, пені за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року, суд виходив з їх правомірності та обґрунтованості, оскільки впродовж спірного періоду грошові кошти, присуджені до стягнення рішенням суду, яке набрало законної сили, банком повернуті не були.

При цьому суд вказав, що обставини укладення депозитних договорів № SAMDN7410 від 11.03.2013 року та № SAMDN5809 від 05.09.2013 року не підлягають доведенню, оскільки такі обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року у справі № 201/10062/14-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року.

Разом із цим, суд першої інстанції спростував доводи відповідача щодо відповідальності за зобов`язаннями перед позивачем ТОВ ФК «Фінілон», вказавши, що будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Тому договір про переведення боргу

від 17 листопада 2014 року б/н, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди самого вкладника ОСОБА_1 , яка є стороною письмових договорів банківського вкладу, згідно з положеннями частини першої статті 520, частини першої статті 654, частини другої статті 1059 ЦК України є нікчемним.

Не погодившись з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року, АТ КБ «ПриватБанк»звернулось до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення грошових коштів, 3% річних та пені відмовлено.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів за цим договором, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення між сторонами такого договору та внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитний рахунок.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині задоволення частини вимог позову щодо стягнення 3 % річних у валюті договорів на підставі частини другої статті 625 ЦК України та неустойки за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року, зазначивши про наявність правових підстав для їх стягнення.

При цьому апеляційний суд зазначив, що місцевим судом проведено належний розрахунок та враховано норми чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

08 квітня 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Терепіщої Ю. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів за вказаним договором та залишити в цій частині позовних вимог в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції оскаржувана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для вирішення справи.

Зокрема, заявник вказує про доведеність нею факту укладення депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року з АТ КБ «ПриватБанк» та факту внесення грошових коштів на за цим договором у сумі 40 000 доларів США.

29 квітня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось череззасоби поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року.

В касаційній скарзі заявник просить змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано тим, що при розгляді скарги судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми права.

Зокрема, заявник вказує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що підтверджують невиконання обов`язків банком на час звернення позивача до суду, та, як наслідок, існування порушеного права. Вказує, що матеріали справи містять достовірні докази, які підтверджують факт переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі Договору від 17 листопада 2014 року.

Доводи інших учасників справи

13 травня 2021 року на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник просить суд у задоволенні вказаної касаційної скарги відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» та зупинено виконання та дію оскаржених судових рішень.

17 травня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 11 березня 2013 року між сторонами у справі було укладено договір банківського вкладу № SAMDN7410, за умовами якого ОСОБА_1 внесла на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у початковій сумі 20 000 Євро на строк 12 місяців з відсотковою ставкою 8% річних.

05 вересня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN5809, за умовами якого ОСОБА_1 внесла на особовий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у початковій сумі 25 000 Євро на строк 12 місяців з відсотковою ставкою 7% річних.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року у справі № 201/10062/14-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів задоволено частково, а саме: розірвано договір банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 20 000 Євро та відсотки в сумі 1 600 Євро; розірвано договір банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 25 000 Євро та відсотки в сумі 398,40 Євро, а всього 46 998,40 Євро; у частині вимог про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, укладеного шляхом оформлення «Заявления № SAMDNWFD100 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» відмовлено за недоведеністю.

Вказане судове рішення в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів не виконано.

Встановлено, що у липні 2014 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому, зокрема, просила розірвати договір банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнути суму банківського вкладу та нараховані проценти за ним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року у справі № 201/10062/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми вкладу та нарахованих процентів за ним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року змінено в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Підставою відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, на думку апеляційного суду, є недоведеність укладення сторонами договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 та внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми вкладу та нарахованих процентів за ним залишено без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року у справі № 201/10062/14-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів задоволено частково, а саме:

- розірвано договір банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 20 000 Євро та відсотки в сумі 1 600 Євро.

- розірванодоговір банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 міс.») в сумі 25 000 Євро та відсотки в сумі 398,40 Євро, а всього - 46 998,40 Євро.

Також встановлено, що впродовж спірного періоду присуджені до стягнення за вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, грошові кошти за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року повернуті не відповідачем були.

Згідно з частиною другою статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року, № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року в межах позовної давності.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаними вище договорами банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі.

Разом із цим колегія суддів Верховного Суду не може погодитись із висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року та вважає, що у вказаній частині позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані правовідносини за участю споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 68).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року у справі № 201/10062/14-ц договори банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року розірвано.

Вказане рішення суду набрало законної сили та є чинним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з банку пені, нарахованої на суму вкладів за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року, на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що ухвалені у цій справі судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої позовної вимоги відмовити.

Щодо позовних вимог про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми вкладу, процентів та пені за вказаним договором

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року

у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Встановлено, що у липні 2014 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому, зокрема, просила розірвати договір банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнути суму банківського вкладута нараховані проценти за ним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року у справі № 201/10062/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми вкладу та нарахованих процентів за ним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року змінено в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Підставою відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, на думку апеляційного суду, є недоведеність укладення сторонами договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 та внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми вкладу та нарахованих процентів за ним залишено без змін.

Встановлено, що у вищевказаній постанові колегія суддів Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання за договором банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів за вказаним договором банківського вкладу за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами такого договору та внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок.

Вирішуючи спір, що є предметом касаційного перегляду у цій справі, суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, укладеного ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення суми вкладу за вказаним договором (справа № 201/10062/14-ц).

Підставами позову було порушення виконання банком указаного договору.

За вказаними вимогами судом було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили та є чинним.

Таким чином, спір у справі, що переглядається, та спір у справі № 201/10062/14-ц в частині позовних вимог пророзірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення суми вкладу є спорами між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

З огляду на викладене, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, укладеного ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк», та стягнення суми вкладу за вказаним договором слід скасувати та закрити провадження в справі в цій частині позовних вимог.

Враховуючи, що провадження у справі в частині вимог позову про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми вкладу за вказаним договором підлягає закриттю, позовні вимоги про стягнення процентів за користування коштами, 3% річних та пені за договором банківського вкладу № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги є похідними.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені АТ КБ «Приватбанк» аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, які містять виключну правову проблему та мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі

Положеннями пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Наведені АТ КБ «Приватбанк» у клопотанні про зупинення провадження у справі доводи є необґрунтованими, оскільки Велика Палата неодноразово висловлювала правову позицію у справах з аналогічними правовідносинами, зокрема у постановах від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15ц, відступлення від вказаних правових висновків Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в ухвалі 15 грудня 2021 року не ініціює, а тому у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі слід відмовити.

Щодо питання про поновлення виконання (дії) оскаржених судових рішень

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання та дія рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, були зупинені ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року, необхідно поновити їх дію у нескасованій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про зупинення провадження у справі відмовити.

Касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Терепіщої Юлії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договором банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та договором банківського вкладу № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року залишити без змін.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за договорами банківського вкладу № SAMDN7410 від 11 березня 2013 року та № SAMDN5809 від 05 вересня 2013 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення суми вкладу (депозиту) за вказаним договором скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення суми вкладу (депозиту) за вказаним договором закрити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів, 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за депозитним договором № SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року залишити без змін.

В нескасованій частині поновити виконання та дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов