Справа № 369/1149/21
Провадження № 2/369/863/22
РІШЕННЯ

Іменем України

11.05.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Бікус С.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженніцивільну справу №369/7211/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просила суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, а саме, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу;

- поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: здійснити поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за кожним;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання позовної заяви з немайновою вимогою у розмірі 840,80 грн та 1476,84 за майнову вимогу, а всього 2317,64 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що в кінці квітня 2005 року, працюючи на Київській кондитерській фабриці «Рошен» познайомилась з відповідачем. В кінці березня 2006 року відповідач переїхав до позивачки, та за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка та відповідач почали проживати однією сім`єю. У 2014 році позивачка разом з відповідачем за спільні кошти, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 і зареєстрували її на відповідача, як на голову сім`ї. Починаючи з вересня 2014 року по червень 2015 року позивач та відповідач спільно заробляли кошти та робили ремонт в квартирі, а також купували меблі, техніку та електронні прилади. З серпня 2014 року по липень 2020 року позивачка зазначила, що сплачувала комунальні послуги за квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також, зазначила, що з травня 2015 року по день звернення до суду відповідач не працює.

01 квітня 2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито позовне провадження у справі.

29 січня 2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково та постановлено: накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті, а саме до моменту набрання судовим рішенням по справі законної сили.

05 травня 2021 року через канцелярію суду відповідачем було зареєстровано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому ОСОБА_2 підтверджує факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 , щодо вимоги про поділ майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зазначив, що поділ вище вказаного майна між сторонами не може бути задоволено судом, оскільки, майнові права на квартиру набуті за його особисті грошові кошти.

01 листопада 2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача, щодо задоволення позовних вимог про поділ майна заперечувала.

У судове засідання 14 лютого 2022 року сторони не з`явились, представник відповідача через канцелярію суду подав заяву, в якій просив суд провести розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Позивач про дату та час судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін.

Судом встановлено, що 25.10.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали церковний шлюб, здійснили обряд вінчання в Свято-Пантелеймоновському соборі міста Києва (м. Київ, вул. Академіка Лебедєва, 19), що підтверджується свідоцтвом про вінчання (а.с. 51 том № 1).

Крім того в період з березня 2006 року по вересень 2020 року сторони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина, що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. На підтвердження вказаних доводів позивачем надано копію свідоцтва про вінчання, копії фотокарток, скріншоти відео вінчання позивача та відповідача

За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Наявні в матеріалах докази, в своїй сукупності, а також визнання відповідачем факту спільного проживання з позивачкою, вказують на те, що позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_2 проживали разом, вели спільне господарство, побут, мали спільний сімейний бюджет.

Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін судом встановлено.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна набута річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 4 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Сімейний кодекс України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, передбачає можливість, за певних обставин, надати набутому у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу майна статус спільного сумісного майна подружжя зі всіма юридичними наслідками, що застосовні до такого майна, згідно з Главою 8 Сімейного кодексу України.

Оскільки, Кодекс про шлюб та сім`ю такого поняття не знав та аналогічних норм не містив, норми Сімейного кодексу України (ст. 74) не застосовуються щодо відносин фактичного подружжя до 1 січня 2004 року, тобто, майно можна визнати спільною сумісною власністю фактичного подружжя лише при умові, що таке майно було набуте після 1 січня 2004 року. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц.

Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних та письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі № 552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 придбано у 2014 (у 2012 році укладено договір суперфіцію №п/20), тобто під час спільного проживання позивача та відповідача, зазначений факт не заперечувався відповідачем. Позивачка детально розповіла про спільне з відповідачем придбання квартири її облаштування та придбане майно, зазначений факт не заперечувався відповідачем.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що з 04.04.2015 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 200-201 том № 1).

Також, в судовому засіданні позивачка зазначила, що фактично починаючи з серпня 2014 року по липень 2020 року сплачувала кошти за користування комунальними послугами квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується наданими копіями квитанцій (а.с. 75-185 том № 1), тобто, вищезазначене може розцінюватися судом як ведення спільного сімейного бюджету.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самос тійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України.

При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд України, Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України.

З матеріалів справи встановлено, що сторони з березня 2006 року стали проживати однією сім`єю, між позивачем та відповідачем склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Під час спільного проживання однією сім`єю, позивач та відповідач, придбали квартиру АДРЕСА_1

Щодо тверджень відповідача, що маючи достатній дохід, який підтверджується копіями довідок про його доходи, він 28.01.2014 уклав Договір купівлі - продажу майнових прав № П.20/11ПВ, відповідно до п. 2.1 вказаного Договору придбав майнові права на об`єкт будівництва. Таким чином, вважає, що майнові права на квартиру набуті за особисті грошові кошти, суд вказує таке.

Нормами цивільно-процесуального кодексу визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також, оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Сімейним кодексом України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Навіть якщо один з подружжя з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) не мав самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім речей індивідуального користування. До спільного майна подружжя входять і їх заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи.

Так, придбане у шлюбі майно за гроші, зароблені другим членом подружжя, належатиме обом з подружжя, оскільки все зароблене у шлюбі є спільною власністю подружжя. Відповідно, і майно, придбане за ці кошти, також є сумісною власністю подружжя.

Відповідач посилаючись на придбання майнових прав на спірну квартиру за власні кошти жодних доказів на підтвердження цього суду не надав.

Таким чином, суд вважає доведеним факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а тому на підставі ст. 60, 69, 74 Сімейного кодексу України підлягає поділу майно, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, яке було набуте в період їхнього спільного проживання та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-яких допустимих доказів щодо придбання відповідачем майнових прав на спірну квартиру за власні кошти матеріали справи не містять.

Як зазначає Верховний Суд (Постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15) у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11, від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11, від 21 грудня 2007 року У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК (2947-14) інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спірні майнові права на квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем право власності на - Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 258, 259, 263-265, 268, 273, 317, 321, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 69-71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з березня 2006 року по 06 вересня 2020 року.

Визнати спільною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви з немайновою вимогою у розмірі 840,80 грн та 1476,84 за майнову вимогу, а всього 2317,64 ( дві тисячі триста сімнадцять гривень 64 копійки) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.О. Фінагеєва