Постанова

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 359/6804/17

провадження № 61-17800св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - Бориспільська міська рада Київської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Бориспільської міської ради Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2019 року в складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року в складі колегії суддів:

Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року Бориспільска міська рада Київської області звернулась до суду з позовом про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Бориспільською міською радою в ході розгляду питання про відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, встановлено факт присвоєння кадастрового номера та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що знаходиться біля окружної дороги в м. Бориспіль, хоча відповідного рішення про її передачу у власність міською радою не приймалось.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку, що знаходиться біля окружної дороги в м. Бориспіль (кадастровий номер :04:036:0075) зареєстровано за ОСОБА_1 , підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про власності, на нерухоме майно, серія та номер: 40531404 , видане 13 липня 2015 року.

Однак, з такими заявами ОСОБА_1 не зверталася, Бориспільською міською радою рішень щодо передачі відповідачу вищевказаної земельної ділянки

у власність не приймалося. Спірна ділянка неправомірно, всупереч встановленому законом порядку, визначеному статтями 118, 122 ЗК України, та волі територіальної громади міста вибула із комунальної власності, право власності на яку неправомірно набуто ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, Бориспільська міська рада просила суд:

- витребувати на користь Бориспільської міської ради з незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,0 га, розташовану в м. Борисполі, кадастровий номер :04:036:0075;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,0 га, розташовану в м. Борисполі, кадастровий номер :04:036:0075;

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 3 200,00 грн.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

23 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що: відсутні докази про визнання недійсним договору дарування чи інші докази, що підтверджують незаконність набуття ОСОБА_1 права власності; обставина розташування земельної ділянки у іншому місці, ніж її місце розташування відповідно до рішення Бориспільської міської ради про передачу земельної ділянку

у власність ОСОБА_2 , не доведена; згідно даних Публічної кадастрової карти України відомості про земельну ділянку із кадастровим номером :01:002:0046 відсутні, як і відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку за будь-якою особою, в тому числі за

ОСОБА_2 ; встановлення невідповідності місця розташування та конфігурації спірної земельної ділянки проекту землеустрою щодо її відведення

у власність попередньому власнику ОСОБА_2 потребує спеціальних знань, проте висновків експертів надано не було.

Таким чином, спірна земельна ділянка площею 1,5 га з кадастровим номером :04:036:0030 вибула з володіння позивача з його власної волі, оформленої рішеннями, які не були оскаржені, скасовані та не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Та обставина, що фактично

у власність ОСОБА_2 , а в подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , була набута земельна ділянка площею 1,5 га з іншими межами (конфігурацією) та має інше місце розташування, ніж було визначено Проектом із землеустрою, не спростовує встановленого вході розгляду справи факту, що реєстрація спірної земельної ділянку у Державному земельному кадастрі була здійснена 15.11.2013 року, та могла бути відома позивачу, у разі здійснення заходів із землеустрою у встановленому законом порядку, а отже суперечить принципу «належного впорядкування», про необхідність дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Судом враховано, що задоволення позову призведе до непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння належним йому майном, передбачене ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З даним позовом Бориспільська міська рада звернулась до суду 05.09.2017, тобто з пропуском визначеного законом строку позовної давності, і доказів того, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, суду не надано, клопотання про поновлення строку для звернення з позовом до суду позивачем не заявлено. Проте суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити по суті заявлених позовних вимог, і тому пропуск позивачем строку позовної давності не є підставою для відмови

у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної мотивована тим, що ОСОБА_2 належали дві земельні ділянки, які розташовані в різних місцях - :01:002:0046 на півночі м. Бориспіль за кільцевою дорогою та :04:036:0030 значно південніше з примиканням до кільцевої дороги на сході м. Бориспіль. Для набуття права на земельну ділянку із кадастровим номером :04:036:0030 ОСОБА_2 реєстратору подане рішення Бориспільської міської ради № 999-13-VI, видане 26 липня 2011 року, яке стосується земельної ділянки в іншій місцевості - земельної ділянки із кадастровим номером :01:002:0046. Реєстратору подано витяг

з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

№НВ-013 від 15 листопада 2013 року, у якому в графі «Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки» зазначено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 27.09.2013; ПП «РІНАР-БОРИСПІЛЬ»,

ОСОБА_4 ». Тобто, дата у проекті є пізнішою, ніж дата у рішенні Бориспільської міської ради № 999-13-VI, видане 26 липня 2011 року про затвердження проектів.

Проте позивачем не надано доказів, що вказують на вибуття земельної ділянки у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, тобто така підстава позову залишилась не доведеною. Вирішення вимог до ОСОБА_1 можливо лише після з`ясування обставин правомірності набуття права власності ОСОБА_2 . Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку у незаконний чи інший спосіб. Вирішення питання про право можливе лише за наявності відповідного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин. Правомірність отримання земельної ділянки первісним власником ОСОБА_2 , яким спірна земельна ділянка в подальшому була відчужена на підставі договору дарування ОСОБА_1 , позивачем не оспорювалась, вимоги до зазначеної особи не пред`являлись. Також не було залучено до участі у справі орган, яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку із кадастровим номером :04:036:0030.

Аргументи учасників справи

27 листопада 2020 року Бориспільська міська рада Київської області подаладо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Судами попередніх інстанцій не було надано належної оцінки правомірності набуття права власності попереднім власником ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:036:0030 та не надано оцінки діям останнього набувача цього майна, як перед купівлею цього майна так

і після його купівлі. Не надано оцінки документам на підставі яких було здійснено державну реєстрацію на земельну ділянку з кадастровим номером :04:036:0030 - витягу з Державного земельного кадастру про вказану земельну ділянку № НВ-013 від 15 листопада 2013 року,

у якому в графі «Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки» зазначено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 27 вересня 2013;

ПП «РІНАР-БОРИСПІЛЬ», ОСОБА_4 ». Тобто проект за датою виготовлений пізніше, ніж рішення Бориспільської міської ради № 999-13-VІ, прийняте

26 липня 2011 року, про затвердження проекту. Для набуття права на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 реєстратору подано рішення Бориспільської міської ради видане 26 липня 2011 року, яке стосується земельної ділянки

в іншій місцевості з іншою конфігурацією, з іншим кадастровим номером.

Ураховуючи викладене, судами неправильно застосовано статтю 388 ЦПК України.

У лютому 2021 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін.

Відзив мотивовано тим, що в судових засіданнях не знайшло підтвердження факт вибуття з комунальної власності спірної земельної ділянки всупереч земельного законодавства та волі територіальної громади в особі Бориспільської міської ради, що спростовано наявністю рішення Бориспільської міської ради від 26 липня 2011 року за № 999-13-VІ, відповідно до якого ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку

у м. Бориспіль. Дане рішення є чинним, не скасованим. Суди дійшли правильного висновку, що позивач не довів належними доказами, що відповідач незаконно, без правової підстави заволоділа майном; спірна земельна ділянка вибула незаконно з комунальної власності; відповідач придбала земельну ділянку в особи, яка не мала права його відчужувати. Не доведено, що ОСОБА_2 набув право власності незаконно і його право власності на земельну ділянку на момент вчинення правочину було законне.

Рух справи межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначено, що наведені

у касаційній скарзі доводи містять підстави пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішенняхзастосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду України від

17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2776цс16).

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

10 лютого 2014 року за ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:036:0030, яка розташована в м. Бориспіль, Київська область та видано Свідоцтво про право власності, що підтверджується даними рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10783499 від 10 лютого

2014 року, Свідоцтва про право власності № 17578020 від 10 лютого

2014 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17578159 від 10 лютого 2014 року.

Реєстратору подані, зокрема, такі документи:

- рішення Бориспільської міської ради № 999-13-VI, видане 26 липня

2011 року;

- витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

№ НВ-013 від 15 листопада 2013 року, у якому в графі «Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки» зазначено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 27 вересня 2013 року; ПП «РІНАР-БОРИСПІЛЬ», ОСОБА_4 ».

19 листопада 2014 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л. Є. посвідчено за реєстровим № 988 договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_7 та ОСОБА_1 прийняли у власність дарунок ( ОСОБА_3 1/3 частку, ОСОБА_1 2/3 частки) належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер :04:036:0030, що знаходиться в м. Борисполі Київської області.

На підставі цього договору, 19 листопада 2014 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 2/3 частини земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 29699391 від 19 листопада 2014 року).

02 березня 2015 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Ткачем Є. В. посвідчено за реєстровим № 196 договір поділу земельної ділянки, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розподілили земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер :04:036:0030, що знаходиться в м. Борисполі Київської області, яка належить їм на праві спільної часткової власності наступним чином:

у власність ОСОБА_1 переходить частина земельної ділянки площею 1 га, позначена на кадастровому плані-додатку, у власність ОСОБА_3 переходить частина земельної ділянки площею 0,5 га, позначена на кадастровому плані-додатку.

Згідно технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства встановлено, що земельній ділянці площею 1 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Борисполі Київської області та належить ОСОБА_1 (2/3 частки) визначено кадастровий номер :04:036:0075, межі якої закріплено в натурі (на місцевості).

13 липня 2015 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 40533076) - земельну ділянку із кадастровим номером :04:036:0075.

Відповідно до відомостей публічної кадастрової карти та викопіювання

з генерального плану земельна ділянка із кадастровим номером :04:036:0075 знаходиться біля кільцевої дороги в східній частині

м. Бориспіль.

Рішенням Бориспільської міської ради Київської області № 999-13-VІ від

26 липня 2011 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства у м. Борисполі» вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства та передати безоплатно у власність земельні ділянки громадянам для ведення особистого селянського господарства у м. Борисполі згідно з додатком. У додатку до цього рішення зазначено список громадян, яким передано безоплатно

у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства у м. Борисполі, де під номером 2 зазначено ОСОБА_2 - 1,5 га.

Згідно з інформацією, викладеною в листі Управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради щодо надання інформації

№ 04-08/1513 від 23 серпня 2018 року земельна ділянка з кадастровим номером :04:036:0075 та :04:036:0076 відповідно до рішення Бориспільської міської ради №6204-53-V від 07 липня 2009 року «Про розподіл міста Борисполя на мікрорайони та присвоєння їм назв» знаходиться в мікрорайоні Бежівка, обмеженому вулицями Коцюбинського, Бежівка, Чкалова, Широка та об`їзною дорогою. Мікрорайон Лозівка не межує з мікрорайоном Бежівка. Між мікрорайоном Лозівка та мікрорайоном розташовані мікрорайони Нестерівка, Промінь та Коломичівський. Орієнтована відстань між мікрорайоном Лозівка та мікрорайоном Бежівка складає 3,3 км.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем

і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з частинами першою, другою статті 83 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частини перша, третя статті 116 ЗК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не

з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно

з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно

з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи

є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2776цс16 зазначено, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ

і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи

є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи,

з власності якої майно витребовується».

У частині четвертій статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року

у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) зроблено висновок, що «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від

7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження

№ 14-256цс18). Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову».

Суди не врахували, що:

позивач, вважаючи себе власником, прагне витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним (стаття 387 ЦК України) вказуючи, що Бориспільською міською радою рішень щодо спірної земельної ділянки про передачу у власність не приймалося, а рішення Бориспільської міської ради № 999-13-VI від 26 липня 2011 року, подане ОСОБА_2 державному реєстратору для набуття права на спірну земельну ділянку (кадастровий номер :04:036:0030), її не стосується;

тому для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника;

у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна

з чужого незаконного володіння, вимога власника, зокремапро скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права;

такий спір пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку, належним відповідачем у якій є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку, участь державного реєстратора або інших осіб

у якій не вимагається.

Тому суди зробили помилковий висновок про відмову у задоволенні позову

з тих підстав, що позивачем не оспорювалась правомірність отримання земельної ділянки первісним власником ОСОБА_2 , не доведено, що земельна ділянка вибула у власника у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, незалучення до участі у справі ОСОБА_2 та органу, яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Разом з тим, у статті 328 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди встановили, що позивачем не надано доказів, що підтверджують незаконність набуття ОСОБА_1 права власності; розташування земельної ділянки у іншому місці, ніж її місце розташування відповідно до рішення Бориспільської міської ради про передачу земельної ділянку у власність ОСОБА_2 ; встановлення невідповідності місця розташування та конфігурації спірної земельної ділянки проекту землеустрою щодо її відведення у власність попередньому власнику ОСОБА_2 . Згідно даних Публічної кадастрової карти України відомості про земельну ділянку із кадастровим номером :01:002:0046 відсутні, як і відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку за будь-якою особою, в тому числі за ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка площею 1,5 га з кадастровим номером :04:036:0030 вибула

з володіння власника не з його волі. Тому є правильним висновок про відмову у задоволенні позову в частині витребування спірної земельної ділянки.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Тому суди зробили правильний висновок про відмову в позові в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, але помилились з підставами такого рішення.

У зв?язку з цимоскаржені судові рішення підлягають зміні в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального

і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішеннязмінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Бориспільської міської ради Київської області задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня

2020 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук