Провадження № 22-ц/802/440/22 Категорія: 8 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позива ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Войціховського А. В.,

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Андріяш Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк Марина Василівна, Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик Зореслава Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договорів недійсними за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 16 липня 2021 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору недійсним.

Позов мотивує тим, що вона та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.07.2008 було розірвано. Шлюбні стосунки між ними не припинилися, розірвання шлюбу носило формальний характер. Фактично вони проживають по даний час однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 13.08.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана ним в період перебування у фактичних шлюбних відносинах в серпні 2019 року, без її згоди на вчинення даного правочину. Спірна квартира набута за спільні кошти в період перебування у фактичних шлюбних відносинах. ОСОБА_4 згоди на укладення договору купівлі-продажу не отримував від неї, інформації про відчуження квартири не надавав. Квартира вибула з її власності поза її волею. ОСОБА_2 жодної оплати за вказаним договором не проводила, визначена у правочині ціна житла є явно заниженою.

В уточненій позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог від 13 серпня 2021 року вказала, що на підставі договору дарування, укладеному 16.02.2021 між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , квартира перейшла у власність останньої. Правочин підлягає визнанню недійсним через його фіктивний характер, оскільки було вчинено без наміру створення правових наслідків, а також через його прямий взаємозв`язок з позовними вимогами щодо визнання квартири спільною сумісною власністю та щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у період з липня 2008 року по даний час; визнати квартиру квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13.08.2020, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири від 16.02.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 січня 2022 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у період з липня 2008 року по даний час. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В., за реєстраційним номером 435 від 13.08.2020. Визнано недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик З.В., за реєстраційним номером 103 від 16.02.2021.

Відповідач ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 після державної реєстрації шлюбу.

На зазначене рішення суду відповідачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга. Вважає, що рішення прийняте судом внаслідок неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що жодних доказів на підтвердження того, що розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 носило формальний характер суду не надано. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім, власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі в придбанні майна для спільного користування та у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Жодна наведена обставина в цій справі відсутня. У позивача відсутні докази про наявність у неї доходів достатніх для купівлі квартири. Щодо позовних вимог про визнання договорів недійсними, вважає, що в цій справі фактично є договір купівлі-продажу за яким майно вже відчужено, тобто відновити права позивача (порушення яких не доведено), можливо і стягнувши в її користь половину вартості квартири. Вказує, що у цій справі фактично відсутнє право, що підлягає захисту і суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Позивачкою ОСОБА_5 подано відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що рішення суду є повністю законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставна. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Відповідачем ОСОБА_10 подано відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що апеляційна скарга є безпідставна та необґрунтована. Він визнає факт спільного проживання з позивачкою, позовні вимоги. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_11 та відповідач ОСОБА_4 в період часу з 22.10.1999 по 11.07.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 30.08.2019 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.08.2019 за № 33023764, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (покупець) укладено 30 серпня 2022 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 435.

На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Губик З.В., зареєстрованого в реєстрі за № 103, квартира АДРЕСА_1 16.02.2021 була подарована відповідачкою ОСОБА_2 відповідачці ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання позивачки з відповідачем ОСОБА_4 сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2008 року по даний час, оскільки такі факти встановлені судом на підставі показів свідків та фотокарток, відміток в закордонних паспортах про спільні виїзди за кордон, наявних в матеріалах справи, що відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не спростовано.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили спільне проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 у спірний період, ведення спільного господарства - наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля предметів для спільного користування, участь у витратах на утримання, надання взаємної допомоги. Поданими фотокартками та відмітками у закордонних паспортах підтверджується спільні подорожі за кордон та спільний відпочинок. Відповідач ОСОБА_4 є засновником ТзОФ «Інвестор». Позивачка ОСОБА_5 працювала з лютого 2004 року по серпень 2016 року включно, та з 02 серпня 2021 року по даний час у цьому товаристві на посадах референта-перекладача, комерційного директора. Відповідач ОСОБА_4 визнав факт проживання сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 і суд першої інстанції перевірив ці обставини.

Суд оцінив подані позивачкою докази в сукупності і ці докази підтверджують, що між сторонами на час набуття спірної квартири склались та мали місце усталені відносини, властиві подружжю.

Тому, вважати, що суд не застосував позицію Верховного суду у справі № 129/2115/15-ц у якій вказано, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так само як і позицію викладену у постанові Верховного суду від 12.12.2019, де вказано, що спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу немає підстав.

У Постанові Верховного суду від 03.02.2021 в справі № 645/2078/18 вказано, що суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про встановлення факту спільного проживання її та Особи 2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки такі факти встановлені на підставі показів свідків та фотокарток, що в свою чергу відповідачем не спростовано.

Відповідачкою ОСОБА_2 не визнається факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, набуття спільного майна, чим спростовується доводи апеляційної скарги про відсутність спору і підстави для закриття провадження у справі.

Судом встановлені підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відповідно є підстави, передбачені ст. 74 СК України, ст. 368 СК України вважати спірну квартиру такою, що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як чоловікові та жінці, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Висновок суду про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю є обґрунтованим, так як вказана квартира набута під час проживання сторін однією сім`єю, а майно є спільною сумісною власністю і їх частки у цьому майні є рівними. Оформлення квартири на відповідача ОСОБА_4 не перешкоджає визнанню її об`єктом права спільної власності сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки вона придбана внаслідок спільної праці сторін як сім`ї (ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету). Дана обставина не спростована відповідачкою ОСОБА_2 . Підстав для віднесення спірної квартири до особистої приватної власності відповідача ОСОБА_4 немає. Подані докази по справі свідчать, що придбання ОСОБА_4 спірної квартири і в подальшому її відчуження, відбулося у період спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У даному випадку володіння, користування та розпорядження квартирою слід здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених ст. 65 СК України.

Встановивши, що за спірним договором купівлі-продажу квартири було відчужено частку позивачки у майні, яке є неподільним, без її на те згоди, як другого подружжя, суд зробив правильний висновок про визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц зроблено висновок про те, що договір дарування є недійсними в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений.

Договір купівлі-продажу квартири є недійсним, оскільки його укладено ОСОБА_4 без письмової нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції правомірно застосував Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спільного майна подружжя, вчиненого без згоди іншого подружжя. На час розгляду цієї справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, висновок Великої Палати Верховного Суду не був змінений.

Відповідач ОСОБА_2 подарувала своїй матері відповідачці ОСОБА_3 спірну квартиру. Оскільки суд прийшов до висновку, що договір, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру є недійсним, відповідно недійсним є і укладений пізніше договір дарування, так як позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним є похідними від попередніх вимог. При цьому, суд першої інстанції також встановив, що даний договір є фіктивним, і це не вливає на правильність висновку про недійсність договору дарування з вищезазначеної підстави.

За ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивачка, звернувшись до суду з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів недійсними обрала спосіб захисту, який відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Вважає, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, що обраний нею спосіб захисту ефективно забезпечить поновлення порушеного права.

Апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття судом доказів, їх оцінки, а також зловживань позивача процесуальними правами. Висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені у апеляційній скарзі.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді