ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/209/22 Справа № 183/2387/20 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Новомосковської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Пташинського О. А., звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 02 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О. В., та зареєстрованого в реєстрі за №1748. У належній їй квартирі, з її згоди, були зареєстровані її невістка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 , які є відповідачами у справі. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року (справа № 183/375/18), шлюб між сином позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, а саме у січні 2019 року, відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_3 виїхали з належної позивачеві квартири, забравши всі свої особисті речі. На цей час їх місце проживання позивачеві невідоме. Тож, фактично відповідачі понад рік не проживають у зазначеній вище квартирі, комунальні платежі не сплачують, і не утримують її, а реєстрація відповідачів порушує права позивача, як власника нерухомого майна вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Окрім того, позивач не має можливості оформити субсидію на газопостачання, електроенергію, водопостачання до квартири через неможливість надати компетентним органам достовірної інформації про доходи відповідачів та їх місцезнаходження. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати відповідачів ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (2-4).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Новомосковської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволенні частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.120-124).

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року вирішено питання щодо судових витрат (а.с.156-157).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказану вимогу (а.с.128-132) .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування (дарувальник за договором син позивача ОСОБА_4 ) від 02 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О. В., зареєстрованого у реєстрі за №1748, є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10). Указаний факт також підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129442224 від 02 липня 2018 року (а.с. 11).

Зазначений договір дарування спірної квартири укладений з урахуванням рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 16 лютого 2018 року за № 99/0/6-18 «Про набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , 1960 р.н.», з якого убачається, що Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради була надана згода на набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за умови, що при зміні імені власника житла, у якому неповнолітня дитина ОСОБА_3 має право користування, житлові права та інтереси останньої не будуть порушені, відповідальність за збереження права користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була покладена на її матір ОСОБА_2 (а.с. 58).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради №1729/0/2-20 від 05 листопада 2020 року, наданого останнім щодо заявлених позовних вимог позивача ОСОБА_1 , убачається, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , 2005 року народження, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Батько дитини ОСОБА_4 з 04 січня 2003 року був власником цієї житлової квартири відповідно до договору дарування, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого за № 1-34. 18 січня 2018 року до Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради звернулася ОСОБА_1 із заявою про набуття нею у власність квартири, яка належить на праві власності її синові ОСОБА_4 . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 16 лютого 2018 року за № 99/0/6-18 «Про набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , 1960 р.н.» Органом опіки та піклування була надана згода на набуття нею права власності на квартиру за умови, що при зміні імені власника житла, у якому неповнолітня дитина ОСОБА_3 має право користування, житлові права та інтереси останньої не будуть порушені. З пояснень, які надала мати дитини ОСОБА_2 убачається, що нею була надана згода на вчинення цього правочину за умови, що права її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2005 року народження, порушені не будуть та її донька буде проживати і мати право користування цим житловим приміщенням. 17 травня 2019 року після тривалих сварок, погроз зі знищенням їх особистого майна, мати з дитиною вимушені були покинути житлове приміщення. Наразі неповнолітня дитина разом з матір`ю винаймають кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . Власного житла не мають. З урахуванням вказаних обставин, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача у справі є неприпустимими та неправомірними, так як у разі їх задоволення будуть порушені майнові права неповнолітньої дитини, а саме її право користування житловим приміщенням, яке гарантували сторони правочину при отриманні згоди на дарування квартири від органу опіки та піклування.

ОСОБА_4 (син позивача) та ОСОБА_2 з 16 липня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 04 березня 2019 року (а.с. 14).

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради № 1893 від 06 жовтня 2020 року, та наданою суду у засвідченій представником позивача копії, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 43).

Згідно з Актом № 406 від 19 лютого 2020 року, наданим позивачем суду у копії, засвідченій його представником, зафіксовано непроживання відповідача ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , з січня 2019 року (а.с. 13).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, у разі задоволення такої вимоги, будуть порушені майнові права неповнолітньої дитини, а саме її право користування житловим приміщенням, яке гарантували сторони правочину при отриманні згоди на дарування квартири від органу опіки та піклування, а тому законні підстави для задоволення позову - відсутні.

Із таким висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Матеріалами справи встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 не проживає у належній позивачеві квартирі з травня 2019 року, виїхавши з матір`ю зі спірної квартири.

Набуття позивачем права власності на спірну квартиру відбулося за умови, що при зміні імені власника житла, у якому неповнолітня дитина ОСОБА_3 має право користування, житлові права та інтереси останньої не будуть порушені, вона буде проживати і мати право користування цим житловим приміщенням.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради вбачається, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки у разі їх задоволення будуть порушені майнові права неповнолітньої дитини, а саме її право користування житловим приміщенням, яке гарантували сторони правочину при отриманні згоди на дарування квартири від органу опіки та піклування.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо того, що позовні вимоги щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2003 року, та рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Отже, неповнолітня ОСОБА_3 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання у спірній квартири не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив в задоволених вимог щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід в оскаржуваній частині залишити без змін.

Керуючись ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: