Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/18/21
Провадження № 6/382/25/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Нарольського М. М.,

при секретарі Жуковій Л. Д.,

за участі боржника ОСОБА_1 ,

представника боржника ОСОБА_2 ,

стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Косогор Оксани Миколаївни про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у справі за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про визнання судового наказу від 15.02.2021 у справі № 382/18/21 таким, що не підлягає виконанню.

Заява вмотивована тим, що заявник від бухгалтера СП ТОВ «Нива Переяславщини», де він працює, дізнався, що з квітня 2022 року з його заробітної плати будуть здійснюватися відрахування аліментів на утримання його доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з надходженням до бухгалтерії судового наказу, виданого Яготинським районним судом Київської області. 14.04.2022 заявник ознайомився з матеріалами цивільної справи № 382/18/21 (провадження № 2-н/382/2/21), з якої дізнався, що 15.02.2021 Яготинським районним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення із заявника аліментів на утримання його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 . Указаний судовий наказ та додані до нього документи заявник не отримував.

Заявник вважає, що даний наказ не підлягає виконанню з таких підстав.

22.11.2008 заявник уклав шлюб з ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_4 . З моменту укладення шлюбу і до цього часу сторони проживають сумісно у будинку, який придбали під час перебування у шлюбі, за адресою: АДРЕСА_1 . Стягувач та донька зареєстрували за вказаною адресою своє місце проживання. Заявник проживає у вказаному будинку як власник (співвласник), проте має місце реєстрації за іншою адресою. За весь період проживання у шлюбі заявник та стягувач мали спільний бюджет та утримували доньку за рахунок спільного бюджету. Підстав для звернення до суду про стягнення аліментів на утримання дитини не було, оскільки як заявник так і стягувач вели спільний бюджет як сім`я та проживали разом. Подання у квітні 2022 року до виконання судового наказу, що був виданий 15.02.2021, стало для заявника несподіванкою, оскільки свій батьківський обов`язок по вихованню та утриманню дитини від виконував добровільно і будь-яких заперечень з боку стягувача щодо неналежного виконання ним (заявником) своїх батьківських обов`язків не було. Необізнаність щодо існування указаного судового наказу, зокрема, зумовлена і тим, що стягувач у заяві про видання судового наказу указала, як адресу для листування заявника місце, де заявник має зареєстроване місце проживання, але фактично не проживає, так як проживає разом з сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . З акту обстеження, що міститься у матеріалах справи, убачається, що стягувач та заявник проживають у будинку разом зі своєю дитиною. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що вказують на невиконання заявником своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини. Разом з тим, із акту обстеження від 14.04.2022 убачається, що спільна дитина заявника та стягувача перебуває на їх спільному утриманні. Тож заявник добровільно виконував свій обов`язок по матеріальному утриманню дитини, в тому числі і у період після видання судового наказу від 15.02.2021 у справі № 382/18/21 і виконує цей обов`язок і на сьогоднішній день. Разом з тим, стаття 194 Сімейного кодексу України передбачає можливість стягнення аліментів і за минулий час, тобто на заявника фактично покладається подвійний фінансовий тягар за період з лютого 2021 року і по даний час. Тобто, у вказаний період має місце повноцінне добровільне утримання дитини та сплата аліментів за судовим наказом, починаючи з лютого 2021 року, на користь стягувача. За наведених обставин заявник уважає, що існування наказу про стягнення аліментів на утримання його доньки, який поданий до примусового виконання у квітні 2022 і буде виконуватися з урахуванням приписів ч. 1 ст. 194 СК України при існування факту добровільного утримання доньки за рахунок спільного бюджету, складає невиправданий та надмірний фінансовий тягар для заявника. Заявник зазначає, що обов`язок батька дитини щодо сплати аліментів був відсутній, оскільки утримання дитини здійснювалося ним добровільно, за узгодженням з стягувачем (матір`ю дитини) за рахунок їх спільного бюджету. Дитина проживала разом з боржником та стягувачем. Таким чином, на момент звернення із заявою про видачу судового наказу стягувач, фактично не мала права вимоги, оскільки: 1) дитина не проживала тільки з нею, а проживала у сім`ї, до якої входив і заявник; 2) дитина не перебувала на одноособовому утримання стягувача, оскільки матеріальне утримання дитини здійснювали батьки спільно за рахунок спільного бюджету. Враховуючи, що у стягувача було відсутнє право вимоги, а також приймаючи до уваги те, що заявник, як боржник за судовим наказом, добровільно виконував указаний обов`язок, з урахування того, що стягнення за даним виконавчим документом можуть бути здійснені в ретроспективному порядку (у період коли утримання дитини здійснювалося спільно батьками за рахунок спільного бюджету), за переконанням заявника судовий наказ є таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 02.05.2022 року заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали, просили її задовольнити. Стягувач проти задоволення заяви заперечив. Подана стягувачем письмова заява залишається судом без розгляду на підставі ч. ч. 2, 4 ст. 183 ЦПК України (відсутні докази її надіслання іншим учасникам).

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні поданої заяви з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2021 Яготинський районний суд Київської області видав судовий наказ, яким вирішив:

- стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 січня 2021 року і до повноліття дочки та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку;

- допустити негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць;

- стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір на користь держави (Отримувач коштів: ГУК у Київ. обл./Яготинська міс./22030101, код ЄДРПОУ- 37955989, банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.), номер рахунку (ІВАN) UA 0010860, код класифікації бюджету 22030101, Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050); Відомча ознака: «00» без деталізації за відомчою ознакою) у розмірі 227 (двісті двадцять сім) гривень;

- надіслати боржникові копію судового наказу та копію заяви стягувача з копіями доданих до неї документів.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним", як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 172 ЦПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі.

Згідно з частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Крім того, відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Під іншими причинами необхідно розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого документа - судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заявник посилався на те, що дитина проживає разом з ним та перебуває на його утриманні.

На думку заявника, факт проживання дитини разом з ним свідчить про відсутність (припинення) у нього обов`язку з виконання судового наказу про стягнення аліментів на цю дитину. Заявник посилається на те, що спільна дитина заявника та стягувача перебуває на їх спільному утриманні, надаючи акт обстеження від 14.04.2022, тобто новий доказ.

Суд враховує, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів ОСОБА_3 довела наявність у себе такого права.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним.

Разом з тим, наданим йому правом на подання заяви про скасування судового наказу за нововиявленими обставинами в установленому ст. ст. 170, 423 ЦПК України порядку заявник не скористався, обравши інший спосіб захисту відповідно до ст. 173 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції при видачі судового наказу встановлено наявність обов`язку боржника, і оскільки судовий наказ не переглядався за нововиявленими обставинами в порядку, встановленому ст. 170, 423 ЦПК України, зазначені обставини боржником не спростовано.

Судом встановлено, що заява про видачу судового наказу подана матір`ю дитини про стягнення аліментів з батька дитини відповідала за формою та змістом вимогам ст. 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в ст. 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Суд вважає, що немає правових підстав для визнання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини таким, що не підлягає виконанню, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Суд також враховує, що законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення. Так, статтею 273 Сімейного кодексу України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері для утримання дітей, є істотною обставиною та може слугувати підставою для звернення батька до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

Отже, обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, є істотними, але підлягають доведенню при вирішенні спору про звільнення від сплати аліментів, відповідно ж не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів.

Виходячи зі змісту ст. 432 ЦПК України, за наслідком подання заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не вирішується спір між сторонами, не досліджуються обставини припинення обов`язку за судовим рішенням.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалення рішення суду про звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів, може бути підставою для звернення до суду із заявою в порядку ст. 432 ЦПК України, якою регламентовано порядок та підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Також, суд звертає увагу на те, що за наявності відкритого виконавчого провадження та досягнення між боржником і стягувачем згоди про припинення зобов`язання за судовим наказом, сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ (ч. 2 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження").

Враховуючи викладене, за встановлених обставин, оцінивши наявні у справі докази та надавши належну правову оцінку нормам матеріального та процесуального права, якими регулюються спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. При цьому, судовий наказ було видано у чіткій відповідності до норм цивільного процесуального Закону, на підставі заяви, яка відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям, визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Керуючись ст. ст. 260, 432 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складено та підписано 12.05.2022.

Суддя М. М. Нарольський