Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 200/421/19

провадження № 61-6949св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Ступак О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерова Єгора Миколайовича на ухвалу Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року у складі судді Яковлева Д. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 2005 року сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований на території Японії, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 07 жовтня 2005 року, виданим муніципалітетом району Нісі м. Йокогама.

З 2005 року і до останнього часу позивачка з відповідачем проживали в Японії, де ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася їхня донька ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з книги посімейного запису префектури Канагава району Нака м. Йокогама.

У зв`язку із погіршенням сімейних відносин, позивачка повернулася в Україну та вважає подальше спільне життя з відповідачем неможливим, оскільки збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини.

Зазначає, що вона разом з донькою мешкає у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної часткової власності та в якій є все необхідне для проживання та забезпечення побутових потреб дитини.

З огляду на вказане ОСОБА_1 просила:

- розірвати шлюб, укладений між громадянкою України ОСОБА_1 та громадянином Японії ОСОБА_2 , зареєстрований 07 жовтня 2005 року муніципалітетом району Нісі, місто Йокогама, Японія;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 14 000,00 грн на місяць, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття;

- визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з її матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати у розмірі 15 536,80 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 вересня 2020 року провадження у справі в частині вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини закрито.

Роз`яснено позивачу можливість звернення до суду з позовом щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини до компетентного органу Японії.

Прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, про стягнення аліментів. Призначено підготовче судове засідання на 02 березня 2021 року.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм Закону України «Про міжнародне приватне право» в судовій установі на території України можуть розглядатися вимоги позивачки у справі з іноземним елементом, яка мешкає в Україні, щодо сплати аліментів. Розгляд вимог позивачки за її місцем проживання в Україні про розірвання шлюбу, який укладено уповноваженими органами іншої держави, та про визначення місця проживання дитини, яка мешкає із нею в Україні, не передбачено. Так, останнім спільним місцем проживання подружжя є Японія , і відповідач продовжує мешкати в Японії, а тому спільним особистим законом подружжя є право Японії . Крім того, народження дитини, місце проживання якої прохає визначити позивачка, відбулося у Японії, через що, в силу вимог пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», вказана вимога також не може бути предметом розгляду в суді на території України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня

2020 року в частині закриття провадження у справі - без змін.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі, апеляційний суд виходив з того, що відповідач є громадянином іншої держави, тому процесуальні питання, пов`язані з вирішення даного спору, регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право».

Враховуючи, що останнім спільним місцем проживання подружжя є Японія , і відповідач продовжує мешкати в Японії, і народження дитини відбулося у Японії, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини повинні бути пред`явлені до компетентного суду Японії і розгляду українським судом не підлягають.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерова Є. М. на ухвалу Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року в частині закриття провадження по справі та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 14 квітня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Нестерова Є. М., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та постанову апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 липня

2020 року у справі № 357/12676/18, провадження № 61-1549св20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України

від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 ЦПК України 2004 року (на даний час статтею 28 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Зазначала, що на момент подання позовної заяви про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини позивачка разом з малолітньою донькою, яка перебуває на її утриманні, фактично проживали у Шевченківському районі м. Дніпра за зареєстрованим місцем свого проживання. Крім того, з січня 2019 року позивачка не має з відповідачем спільного місця проживання, що свідчить про те, що подружжя не має спільного особистого закону і вона має більш тісний зв`язок з правом саме України.

З урахуванням належності до громадянства України та проживання разом з малолітньою дитиною на території України вважає, що вона не може бути позбавлена права на звернення до суду України із зазначеними позовними вимогами відповідно до положень частини другої статті 28 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції була предметом перегляду в суді апеляційної інстанції тільки в частині закриття провадження щодо позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та тільки в цій частині оскаржується до касаційного суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, предметом позову є розірвання шлюбу між громадянкою України та іноземцем, укладеного на території Японії, і визначення місця проживання дитини, народженої на території Японії. Позивачка є громадянкою України та разом із дитиною наразі мешкає в Україні.

Відповідно до статті 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Між Україною та Японією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у сімейних справах, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки відповідач є громадянином іншої держави, процесуальні питання, пов`язані з вирішення даного спору, регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право».

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті

75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Колегією суддів враховано, що ані вказана норма Закону України «Про міжнародне приватне право», ані інші законодавчі акти не передбачають, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідачем за яким є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні.

Виходячи з наведеного, встановивши, що шлюб між сторонами укладений на території Японії, останнім спільним місцем проживання подружжя є Японія і відповідач продовжує мешкати в Японії, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позов слід пред`являти у відповідний суд за місцем проживання відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня

2019 року у справі №564/1109/17, провадження № 61-33077св18.

Крім того, народження дитини, місце проживання якої прохає визначити позивачка, відбулося у Японії, через що, в силу вимог пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», вказана вимога також не може бути предметом розгляду в суді на території України.

Вищевикладене свідчить про те, що вимоги по розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини повинні бути пред`явлені до компетентного суду Японії і розгляду українським судом не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті

255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження в частині вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Доводи касаційної скарги щодо застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі

№ 357/12676/18, провадження № 61-1549св20, колегія суддів вважає безпідставними.

У справі № 357/12676/18з позовом про розірвання шлюбу звернувся позивач, який є громадянином США, а відповідачка є громадянкою України та має офіційну посвідку на постійне проживання у США. У вказаній справі суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачка на момент подання позову про розірвання шлюбу проживала на території України, а позивач, звертаючись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, визнав юрисдикцію цього суду для вирішення спору про розірвання шлюбу, тому суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживання відповідача та розглянув справу по суті, що відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право». Також судом було враховано, що правові норми США при вирішенні питання щодо розірвання шлюбу закріплюють колізійну прив`язку до закону суду (lex fori), що передбачає застосування законодавства держави, суд якої вирішує справи про розірвання шлюбу, за умови постійного проживання хоча б одного з подружжя на території цієї держави.

Отже, посилання заявника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 357/12676/18, провадження № 61-1549св20, є помилковими, оскільки така не є релевантною для правовідносин у справі, яка переглядається.

Доводи касаційної скарги щодо обмеження її права на справедливий судовий розгляд, передбачений частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, № 29458/04, № 29465/04, § 24) вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «судом, установленим законом», колегія суддів вважає, що використання судом повноважень, не передбачених чинним процесуальним законодавством, є недопустимим.

З огляду на вказане суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що в даному випадку вимоги позивачки про розірвання шлюбу з громадянином Японії та визначення місця проживання дитини, народженої на території Японії, не можуть бути предметом розгляду в суді на території України, оскільки такий не є «судом, установленим законом».

Інші доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, судами правильно застосовано положення частини першої статті 255 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в частині закриття провадження та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерова Єгора Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року в частині закриття провадження у справі щодо вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Н. Ю. Сакара О. В. Білоконь О. М. Осіян О. В. Ступак С. Ф. Хопта