Провадження № 2/761/357/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі

представника позивача: Самчук М.В.,

представника АТ «Альфа-Банк»: Пересунько С.С.,

представника ОСОБА_1 : ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Альфа банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупа Андрія Федоровича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупа Андрія Федоровича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру.

Під час слухання справи відповідача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» було замінено на належного відповідача - Акціонерне товариство «Альфа банк».

В позовних вимогах позивач просить:

-визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45385021 від 06.02.2019 10:33:21, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч», м.Києва Урупою А.Ф. з виключенням з реєстру запису про право власності за номером 30162002 Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

-витребувати з чужого незаконного володіння майно, а саме: групу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та визнати право власності на групу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за ОСОБА_3 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що за договором купівлі-продажу квартири від 27.04.2007 року позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

27.04.2007 року між позивачем та АКІБ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір за умовами якого Банк надав позивачу кредит. На забезпечення виконання власних зобов`язань за кредитним договором, 27.04.2007 року між позивачем та банком був укладений Іпотечний договір за яким банк отримав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, 20.03.2019 року до квартири АДРЕСА_1 , яка є єдиним житлом позивача, ввірвалися невідомі особи та повідомили що власником квартири є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». В цей день було замінено замки в квартирі та із застосуванням фізичної сили було викинуто позивача та її речі.

З інформаційної довідки позивачу стало відомо, що Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» набуло право власності на квартиру на підставі виконавчого напису від 16.12.2013 року та іпотечного договору від 27.04.2007 року.

В той же час позивач зазначає, що виконавчий напис визнано таким що не підлягає виконанню на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 12.07.2016 року (справа №761/31532/15-ц) та не міг бути підставою для виникнення права власності, державний реєстратор не мав права вчиняти реєстраційні дії щодо квартири позивача.

19.07.2019 року позивач отримала інформаційну довідку та дізналась що власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2019 року є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Крім того, квартира вже не належить до житлового фонду, є нежитловим приміщенням та зміна її функціонального призначення відбулась незаконно.

Позивач не погоджується з рішенням державного реєстратора від 06.02.2019 року за №45385021 та вважає його протиправним на тій підставі, що виконавчий напис №3624 від 16.12.2013 року, що став підставою для реєстрації права власності за Банком був визнаний таким, що не підлягає виконанню за рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.07.2016 року (справа №761/31532/15-ц), а тому відповідно право власності за Банком не могло бути зареєстровано.

Позивач зазначає, що між нею та Банком не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотечне застереження не є договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

В позові позивач зазначає, що на момент реєстрації за банком права власності на квартиру заборгованість не була безспірною, оскільки рішенням суду було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Оскільки квартира є єдиним житлом позивача, звернення стягнення відбулось з порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» - майно, надане на забезпечення кредиту в іноземній валюті, таке відчуження відбулось без згоди власника, загальна площа квартири не перевищує 140,00 кв.м.

В порушення положень ч.1 ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор не повідомив позивача про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В порушення вимог ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» було зареєстроване 22.01.2019 року, тобто до прийняття рішення реєстратора 06.02.2019 року.

Позивач зазначає, що оскільки квартира вибула з її власності незаконно, тому відповідно вибула з її власності поза її волею та незаконно право власності виникло у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , отже існують підстави для витребування майна з їх володіння.

29.11.2019 року до суду надійшов відзив Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на заявлені вимоги в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що при реєстрації права власності Банк надав всі необхідні документи для вчинення реєстраційних дій реєстратором. Представник зазначає, що на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки іпотечне застереження, яке міститься в іпотечному договорі по своїй природі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

05.12.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_1 в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а отже, документом що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки до Банку та відповідно є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач безпідставно посилається на виконавчий напис як на підставу реєстрації за Банком права власності, оскільки таке право зареєстроване на підставі застереження в іпотечному договорі, яке за законом прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодежателя. До спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» оскільки звернуто стягнення не в примусовому порядку, а за згодою позивача, яку вона вказала в договорі іпотеки. Майно не може бути витребуване з володіння відповідача, оскільки воно набуте у спосіб. передбачений діючим законодавством.

В судовому засіданні, яке відбулось 05.12.2019 року до матеріалів справи було приєднано відповідь позивача на відзив АТ «Укрсоцбанк» в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позові. Також позивач зазначає, що відповідач не посилається на докази, які вказують на існування у позивача заборгованості перед Банком та її розмір, а тому відсутні підстави вважати, що Банк мав право звертати стягнення на предмет іпотеки.

09.01.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив ОСОБА_1 в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позовній заяві та на тій підставі, що рішеннями судів встановлено відсутність заборгованості позивача за кредитним договором, а тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

29.01.2020 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_1 на відповідь позивача на відзив відповідача ОСОБА_1 в яких він просить відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві та зокрема зазначає, що саме рішеннями судів встановлено невиконання власних зобов`язань позивача по кредитному договору. Також представник зазначає, що позивач не використовувала квартиру як житлове приміщення та постійно здавала його в оренду під офіс або інтернет магазин. ОСОБА_3 в період часу з 04.03.2002 року по 28.02.2019 року була зареєстрована як фізична особа підприємець та її видом діяльності було саме здача в оренду майна. Після переходу права власності на приміщення від позивача до Банку, ОСОБА_3 припинила господарську діяльність як ФОП у зв`язку із втратою прав на приміщення в якому здійснювалась господарська діяльність ФОП.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не направив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Представник Акціонерного товариства «Альфа банк» в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупа Андрій Федорович та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив на заявлені вимоги до суду не направили.

А тому суд на підставі положень ст.223 ЦПК України продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Як визначає стаття 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 06.02.2019 року), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку»).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (стаття 33 Закону України «Про іпотеку»).

За правилом частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частин 1, 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Як встановлено в судовому засіданні, за договором купівлі-продажу квартири від 27.04.2007 року ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру 11.05.2007 року було зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

За Іпотечним договором №013/193-І від 27.04.2007 року ОСОБА_3 передала АКІБ «Укрсоцбанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №40.29-48/169 від 27.04.2007 року.

Сторони домовились та визначили в п.2.4.3 Іпотечного договору, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стаття 4 договору визначає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації.

Пункт 4.1 Договору іпотеки передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Пункт 4.5 Договору передбачає способи звернення стягнення, зокрема і шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а тому є належним правовстановлюючим документом.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 22.01.2019 року 15:52:22 державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» м.Києва Урупа А.Ф. на підставі виконавчого напису №3624 від 16.12.2013 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В., іпотечного договору від 27.04.2007 року, посвідченого 27.04.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м.Києва Смірновим І.В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45385021 від 06.02.2018 10:33:21, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 30162002, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) (а.с.18 т.1).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2019 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 набули в рівних частках право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Пізніше, 17.05.2019 року, квартира змінила функціональне призначення та була переведена в нежитловий фонд.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.07.2016 року (справа №761/31523/15-ц) визнано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №3624 від 16.12.2013 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. таким, що не підлягає виконанню.

Позивач при зверненні до суду з позовом посилається на ту обставину, що рішеннями судів було відмовлено Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» в стягненні заборгованості за кредитним договором та в зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Так судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2019 року (справа №761/40850/16-ц) відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 . Як вбачається, рішення суду мотивоване тим, що Банком пропущено строк позовної давності.

Банк не оскаржував зазначене рішення. Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено (справа №761/16430/16-ц).

Рішення суду було перевірено апеляційною та касаційною інстанцією та залишено без змін.

Зазначеним рішенням встановлено, що 27.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 (далі - Відповідач) було укладено Договір кредиту № 40.29-48/169 (далі - Кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 144 500 доларів США зі сплатою 12,5% річних, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 26 квітня 2021 року (включно), на умовах визначених цим Договором.

Відповідач своїх зобов`язань за Договором кредиту № 40.29-48/169 від 27.04.2007р. належним чином не виконує в частині своєчасної сплати заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитними коштами, на підтвердження чого Позивачем надано розрахунок заборгованості Позичальника за кредитним договором, згідно якого станом на 26.02.2016р. заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 326 180,14 доларів США (еквівалент у гривні - 8 887 965,85 грн.), що складається з: - суми заборгованості за кредитом - 126 336,00 доларів США (еквівалент у гривні - 3 442 284,44 грн.); - суми заборгованості за відсотками 122 176,67 доларів США (еквівалент у гривні - 3 329 148,28 грн.); - розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту - 33 350,52 доларів США (еквівалент у гривні - 908 756,33 грн.); - розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків - 44 316,95 доларів США (еквівалент у гривні - 1 207 576,79 грн.).

Суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - не підлягає задоволенню в зв`язку зі спливом строків позовної давності щодо заявлених вимог.

У відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду не підлягають доказуванню.

В той же час під час слухання справи позивач, стверджуючи що відсутня заборгованість за кредитним договором, не надала суду доказів належного виконання зобов`язань. Варто зауважити, що відмова в задоволенні позовних вимог в зв`язку із пропуском Банком строків позовної давності не свідчить про відсутність такої заборгованості перед банком.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що при вчиненні реєстраційних дій було порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції станом на 06.02.2019 року) визначав, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Як встановлено в судовому засіданні, перехід права власності на квартиру відбувся під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В той же час позивач в позовній заяві зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є її єдиним місцем проживання, а тому банк не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що 27.07.2010 року ОСОБА_3 зверталась до Департаменту містобудування та архітектури про зміну функціонального призначення квартири АДРЕСА_1 (а.с.41 т.1).

Крім того, з Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2010 року (а.с.15-16 т.1).

ОСОБА_3 13.09.2018 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Однак, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її єдиного місця проживання.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року, справа № 678/301/12, провадження № 14-624цс18, згідно зі ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Отже, під час слухання справи судом не встановлено та позивач не довела належними та допустимими доказами, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання позивача, тому суд приходить до висновку що при реєстрації права власності за банком на вказану квартиру не порушені положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судом встановлено, що звернення стягнення на квартиру ОСОБА_3 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_3 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Так, відповідно до пункту 2.4.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право самостійно вирішувати в який спосіб він має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» здійснена за згодою ОСОБА_3 , що висловлена в договорі іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, доводи ОСОБА_3 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними.

Крім того, квартира на даний час не належить до житлового фонду, є нежитловим приміщенням та зміна його функціонального призначення відбулась незаконно, як зазначає позивач в позовній заяві.

Однак позивач не надала суду доказів, що вона оскаржувала відповідні рішення, які стали підставою для зміни функціонального призначення. В той же час, суд в межах даного провадження позбавлений можливості оцінити законність зміни функціонального призначення приміщення, оскільки відповідні вимоги заявлені не були та позивач в прохальній частині позовної заяви просить витребувати на її користь саме нежитлове приміщення, а не квартиру.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначає, що Банк не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки, оскільки сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Щодо зазначеного суд зауважує наступне.

Відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Зазначені висновки зробив Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 року у справі №753/1534/16-ц.

Оскільки іпотечний договір містить іпотечне застереження, суд вважає, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття Банком права власності, діюче законодавство не передбачало укладення окремого договору.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що вона не отримувала вимогу про усунення порушень. Щодо зазначеного варто зауважити наступне.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (станом на 06.02.2019 року), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Пунктом 6.2 Договору іпотеки сторони узгодили порядок надсилання кореспонденції - усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленим належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Таким чином слід дійти висновку про те, що сторони дійшли згоди щодо направлення всіх повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо іпотекодавець узгодив з іпотекодержателем процедуру надсилання повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки, він повинен діяти добросовісно, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2018 року на адреси позивача, зокрема, АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 були направлені вимоги про усунення порушень з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку її невиконання. Суду не надано доказів отримання вказаних листів позивачем. Однак Банк на виконання вимог умов договору направив вказані листи на відомими йому адресами, позивач їх не отримала.

Отже, як встановлено судом, на той час ПАТ «Укрсоцбанк» у спосіб, визначений положеннями договору направив позивачу повідомлення, яке було ним проігнороване, що в свою чергу свідчить про недобросовісність іпотекодавця та порушення прав іпотекодержателя в очікуванні таких дій (стаття 13 ЦК України). В той же час, згідно з умовами договору вказане повідомлення вважається отриманим.

Аналогічний висновок зроблено Верховним судом у постанові від 22 травня 2019 року справа № 490/3505/17, провадження № 61-5426св19.

Також позивач при зверненні до суду зазначала, що в порушення положень ч.1 ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор не повідомив позивача про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 та в порушення вимог ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» було зареєстроване 22.01.2019 року, тобто до прийняття рішення реєстратора 06.02.2019 року. Однак суд не може прийняти до уваги зазначене позивачем, оскільки воно не впливає на законність прийнятого державним реєстратором рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Альфа банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупа Андрія Федоровича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 липня 2022 року

Суддя: Н.Г.Притула