ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 635/2615/17

провадження № 61-16св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Шило Ірина Вікторівна, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_6 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Шило І. В., Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 29 серпня 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку

АДРЕСА_1 .

17 травня 2016 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Шило І. В. зареєстровано та посвідчено договір дарування 2/3 часток цього недобудованого житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_3 та ОСОБА_6 передали безоплатно у власність ОСОБА_2 по 1/3 частці кожен недобудованого житлового будинку готовністю 84% з відповідною часткою надвірних будівель.

Вважає, що договір дарування часток спірного будинку підлягає визнанню недійсним, оскільки на час його укладення був таким, що суперечив вимогам діючого законодавства, з підстав наявної заборони на відчуження майна.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 березня 2013 року стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2013 року, і до повноліття дитини.

Постановою про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 24 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 619/366/2013, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 25 квітня 2013 року.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 24 листопада 2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

Крім того, в подальшому їй стало відомо, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 червня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року, визнано, що частки ОСОБА_6 і ОСОБА_3 у праві власності на недобудований житловий будинок за вказаною адресою готовністю 84%, загальною площею 186 кв. м, житловою площею 89,30 кв. м, з відповідною частиною господарських будівель та споруд складають по 1/3 частки у кожного.

Згідно з пунктом 2 договору дарування від 17 травня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 25 квітня 2016 року зареєстрували за собою право власності на належні їм частки вказаного недобудованого житлового будинку на підставі зазначених правовстановлюючих документів (реєстраційні номери 14377075, 14377034).

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2016 року виправлено описку у рішенні цього ж суду від 24 червня 2015 року

та виключено із резолютивної частини рішення вказівку «житловою

площею 89,30 кв. м», яку визнано опискою.

17 квітня 2018 року ухвалою Харківського районного суду Харківської області відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_6 , ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про виправлення описок у рішенні суду від 24 червня 2015 року.

Таким чином, державні реєстратори повинні були відмовити у державній реєстрації права власності на незавершений будівництвом будинок за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , оскільки у рішенні суду від 24 червня 2015 року було, крім загальної площі, зазначено житлову.

Оскільки описку виправлено після реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_6 права власності, реєстрація ними права власності № 14377075 та № 14377034 ними є незаконною, тому є незаконним договір дарування 2/3 часток недобудованого житлового будинку за вказаною адресою, укладений

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , посвідчений 17 травня

2016 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Шило І. В. за реєстраційним № 252, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відчужили майно, право власності на яке набули незаконно.

Протокольною ухвалою суду від 31 серпня 2017 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції замінено на Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції (далі - ГТУЮ) у Харківській області.

З урахуванням уточнених у вересні 2018 року позовних вимог ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування, укладений 17 травня 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Шило І. В., реєстраційний № 252.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Залучено до участі у справі Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 5 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не була стороною оспорюваного договору і нею не зазначено жодної обставини, яка б свідчила, що укладанням вказаного договору порушено її права. Також позивач не зазначила, за захистом яких її порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів вона звернулася до суду з позовом.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 5 листопада 2018 року скасовано в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування 1/3 частки недобудованого житлового будинку.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 17 травня 2016 року, укладений ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Шило І. В., реєстровий № 252, в частині дарування ОСОБА_3 1/3 частки недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_3 1/3 частки недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та приймаючи в цій частині нову постанову про їх задоволення, апеляційний суд виходив з того, що обтяження щодо майна ОСОБА_3 було зареєстровано, однак його ідентифікаційний код під час реєстрації обтяження був зазначений помилково, тому, отримавши відомості на запит за параметрами ідентифікаційного номера ОСОБА_3 , нотаріус даних щодо діючого обтяження предмета правочину не отримав.

ОСОБА_3 знав про стягнення з нього аліментів, на його адресу направлялися і копія судового рішення, і постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, ОСОБА_3 (за життя) та відповідачі не спростували того факту, що ОСОБА_3 знав про наявність у нього заборгованості за аліментними зобов`язаннями та накладення арешта на майно, однак безоплатно відчужив належне йому арештоване майно, чим порушив публічний порядок, права ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка на час укладення договору була неповнолітньою.

Залишаючи в іншій частині рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 17 травня 2016 року в частині дарування ОСОБА_6 1/3 частки спірного нерухомого майна ОСОБА_2 є правильним.

Також суд апеляційної інстанції зазначив про те, що доводи ОСОБА_1 про недійсність договору в цій частині як такого, що вчинений щодо нерухомого майна, право власності на яке було, як вона вважає, безпідставно зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_6 державним реєстратором за реєстровими №№ 14377075, 14377034 від 25 квітня 2016 року, є необґрунтованими, оскільки дії державного реєстратора в цій частині незаконними не визнані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

26 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування щодо дарування 1/3 частки недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року вказує, що постанова прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, суд не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Під час укладення оспорюваного договору були вжиті всі необхідні заходи щодо встановлення наявності або відсутності передбачених законом обтяжень речових прав на нерухоме майно, а саме у пункті 6 договору зазначено, що майно у податковій заставі не перебуває (підтверджено Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо. Позивачем не доведено, що правочин, укладений нею та ОСОБА_3 , має визначені ознаки.

Апеляційний суд не встановив вину, яка виражається у намірі сторонами правочину порушити публічний порядок, тому відсутні підстави вважати укладений договір таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Позиція інших учасників справи

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мироненко І.С. подала відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в яких, посилаючись на відповідність висновків суду апеляційної інстанції нормам матеріального та процесуального права, просила залишити касаційну скаргу без задоволення.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції і ухвалою цього ж суду від 30 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

29 серпня 2003 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_7 , з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 червня 2015 року визначено частки у праві власності на недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме частки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 складають по 1/3.

17 травня 2016 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Шило І. В. зареєстровано та посвідчено договір дарування 2/3 часток недобудованого житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_6 передали безоплатно у власність ОСОБА_2 по 1/3 частці кожен недобудованого житлового будинку готовністю 84% з відповідною часткою надвірних будівель по АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на 2/3 часток спірного будинку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 14616017 від 17 травня 2016 року.

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ від 24 листопада 2015 року у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 619/366/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладено арешт на все майно, належне боржнику ОСОБА_3 , про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.

Крім того, згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 17 травня 2016 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Шило І. В., відсутні відомості про державну реєстрацію обтяжень власника 1/3 частки недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Згідно з листом № о-1244/01-20 від 22 червня 2017 року Головного територіального управління юстиції у Харківській області, адресованим ОСОБА_1 , при реєстрації обтяження на підставі постанови державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 619/366/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційним номером облікової картки платника податків боржника ОСОБА_3 вказаний номер НОМЕР_2 , тоді як з пояснень приватного нотаріуса Шило І. В. встановлено, що при реєстрації договору дарування ОСОБА_3 надав довідку, видану органами державної податкової інспекції, де зазначений інший ідентифікаційний номер, за яким і проводилась перевірка наявності заборон та обтяжень.

Постановою від 15 серпня 2017 року слідчого Харківського ВП ГУНП в Харківській області закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, з підстав відсутності в діях приватного нотаріуса Шило І. В. складу кримінального правопорушення, оскільки при перевірці актуальної інформації щодо заборон відчуження нерухомого майна за суб`єктом « ОСОБА_3 » нотаріус внесла анкетні дані відповідно до документів, які посвідчують особу ОСОБА_3 , та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера , і отримала інформаційну довідку, згідно з якою за ОСОБА_3 обтяжень та заборон відчуження майна не встановлено, а за заявою представника стягувача ОСОБА_1 від 25 листопада 2015 року ідентифікаційний номер боржника ОСОБА_3 вказаний як « НОМЕР_2 ».

Апеляційним судом також встановлено, що заборгованість за аліментами, стягненими з ОСОБА_3 на неповнолітню дочку ОСОБА_4 рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 березня 2013 року, становить 58 067,25 грн.

ОСОБА_1 має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, при цьому вона позбавлена можливості отримати заборгованість за аліментами за рахунок належної ОСОБА_3 частки у нерухомому майні і, відповідно, дитина ОСОБА_4 не отримала належного утримання.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиви на неї, суд дійшов таких висновків.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), який відчужує майно на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) вказано, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування, державним реєстратором є державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (частина перша статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункти 5, 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 24 листопада 2015 року накладено арешт на все належне боржнику

ОСОБА_3 майно, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, боржник знав про наявність спору про стягнення з нього аліментів, однак безоплатно відчужив належне йому арештоване нерухоме майно, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування 1/3 частки недобудованого спірного житлового будинку, укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19.

Проте суд апеляційної інстанції помилково послався як на підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на положення статті 228 ЦК України, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Неправильне застосування норм матеріального права надає суду касаційної інстанції повноваження не обмежуватися доводами та вимогами касаційної скарги як визначено частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до статті 412 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування належної ОСОБА_3 частки, однак вказав неналежні мотиви та підстави, судове рішення апеляційного суду підлягає зміні у його мотивувальній частині.

Постанова Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування належної останньому 1/3 частки спірного нерухомого майна в касаційному порядку не оскаржується, тому не переглядається Верховним Судом.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року в частині визнання недійсним договору дарування від 17 травня 2016 року, укладеного ОСОБА_3 і ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Шило Іриною Вікторівною, в частині дарування ОСОБА_3 1/3 частки недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В.М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук