Справа № 127/593/22
Провадження № 2/127/107/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2022 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ Маркет» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ Маркет» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 11.07.2021 року о 21:00 - 22:13 за адресою м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе буд. N0 21, працівники магазину ТОВ "АТБ-Маркет", (адміністратор та касир) порушивши права позивача як людини та громадянина, не продавши їй питну воду та продукти харчування. На прохання позивача пояснити причини відмови в обслуговуванні, працівники відповідача відмовились надати будь-які пояснення, відмовились надавати законодавчий АКТ (наказ) якими вони керуються, та на яких підставах відмовляють здійснити обслуговування, примушуючи позивача до незаконних дій, які полягали в тому, що б позивач одягнула маску. Під час спілкування з працівниками ТОВ "АТБ-Маркет", ОСОБА_2 , надала довідку від сімейного лікаря що вона хвора на астму. Позивач пояснювала про те, що вона належить до категорії Людей, яким носіння маски протипоказано лікарями, відповідно наказу МОЗ від 28.03.2020 р. № 722. Але незважаючи на протипоказання, позивача стали примушувати купити в ТОВ "АТБ-Маркет" маску від пилу (засоби індивідуального захисту). Тобто, продати позивачу маску без маски вони можуть, а продукти харчування та питну воду не можуть. На місце події були викликані працівники поліції. Останні також втрутились в ситуацію які разом з працівниками АТБ-Маркет наполягали на тому, що б позивачка купила захисну маску. У діях працівників АТБ-Маркет, та патрульної поліції були явні ознаки катування та дискримінації. Продукти харчування, воду позивачу так і не продали, створивши умисно умови для загрози життя, на що у неї впав цукор в крові та почалась гіпертонічна криза, та приступ астми, що зафіксовано бригадою швидкої допомоги яку було викликано на місце подій. Дискримінація та катування - зафіксовані актом свідків та відеозаписом журналістів Інформаційним агентством "Доста Україна інформ", "Ідея Нації" та "Багнет Нації". Під час події в АТБ-Маркет були присутні - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які і поставили свої підписи в акті. Також вказані вище обставини підтверджуються відкритим кримінальним провадженням за ч. 1 ст. 127 КК України, номер ЄРДР № 0001172 від 26.08.2021 р. Неправомірними діями працівників магазину ТОВ "АТБ-Маркет", умисно створеними умовами життя, відсутністю задоволенням своєї загальної біологічної потреби харчуватися, придбати питну воду, що внаслідок стало загрозою життя позивача, у якої впав цукор в крові та почалась гіпертонічна криза, та приступ астми (що зафіксовано бригадою швидкої допомоги), отриманою психічною травмою, подальшому виникненню (ускладнення здоров`я), приниженні честі та гідності. У зв`язку з перерахованим позивач постійно відчуває сильний біль у шлунку, відсутність нормального способу життя, оскільки була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав. Протиправними діями працівниками магазину АТБ-МАРКЕТ" N0 1052 було спричинено значної шкоди здоров`ю, тому, що весь період намагання поновити порушені права життя позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок протиправних дій відповідача, понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, позивач могла б реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв до правоохоронних органів та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту своїх порушених прав. Враховуючи присутність психологічно травмуючого фактору (неправомірних дій Відповідача), користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10000 (десять тисяч) грн. Визначену суму моральної шкоди у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. вважає мінімальною компенсацією за перенесені позивачем, громадянкою ОСОБА_2 душевних страждань. Просить стягнути з юридичної особи ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" на користь громадянки ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану внаслідок дій відповідача у розмірі 10000,00 грн. та 2000,00грн майнової шкоди завданої витратами на надання правової допомоги.

Ухвалою суду від 20.01.2022року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали за обставин викладених в позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.73).

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Заслухавши пояснення позивача та її представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 11.07.2021 року о 21:00 за адресою м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе буд. № 21, позивач звернулась до ТОВ «АТБ Маркет» з метою придбання продуктів харчування.

Однак, їй продукти харчування не були продані оскільки у неї були відсутні засоби індивідуального захисту.

Так, право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу встановлено статтею 49 Конституції України.

В статті 1 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ від 06.04.2000року визначено, що карантин - це адміністративні та медико -санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно доч.1 ст. 29 У «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ від 06.04.2000року карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Відповідно до п. 2-3.Розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом.

Постановою КМУ від 22.07.2020року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 1 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11.03.2020 № 211Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 20 травня 2020 р.№ 392Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 10 зазначеної Постанови КМУ на території України на період дії карантину забороняється:1) перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно;

Вказана норма, за висновками суду, не є обмеженням конституційних прав особи, є профілактичним заходом, затвердженим на виконання ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване ст.ст. 27, 49 Конституції України.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 41-42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №331/5054/15-ц зроблено висновок, що «відповідно до частин першої і третьої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів (див. постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц (провадження № 61-28712св18) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 698 ЦК України та вказано, що «законодавець встановив пріоритет ЦК України в регулюванні договору роздрібної купівлі-продажу; у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів».

За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша третя статті 698 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє стверджувати, що по своїй юридичній суті договір купівлі-продажу є імперативно оплатним. Сторони договору купівлі-продажу можуть домовитися про ціну або про спосіб її визначення, або ж буде застосовуватися механізм передбачений статтею 632 ЦК України.

За встановлених обставин справи, відсутні підстави стверджувати, що позивач та відповідач досягли згоди про укладення договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 5 цієї статті 633 ЦК України визначено, що Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Згідно ч.1 ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Разом з тим, постановою КМУ № 641 від 22.07.2020 року встановлено правила перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті для усіх без виключення осіб із застосуванням засобів індивідуального захисту.

Отже, права споживачів не є абсолютними і нормативно-правовими актами можуть бути передбачені певні обмеження та правила, обов`язкові для сторін у тому числі при укладанні публічного договору.

Таке обмеження, зокрема передбачено п. 3. Постанови КМУ віл 20 травня 2121 р. № 392 (у редакції чинній на дату 26.06.2020р.). Відповідно до зазначеного акут: «На період дії карантину забороняється: перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Пунктом 1 названого нормативно правового акту визначено: «Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19, з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061)».

Зазначена Постанова прийнята із посиланням на статтю 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб".

Згідно ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 даної статті: «У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності».

Отже, чинним нормативно правовим актом були обмежені права всіх осіб (безвідносно до того чи споживачі вони, чи ні) на перебування у громадських будинках і спорудах без захисних масок.

Можливість встановлення таких обмежень передбачена як ЗУ «Про захист прав споживачів» (ст.17) так і ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (ст.29).

Тобто коли, Позивач стверджує про те, що права та обов`язки громадян регулюються виключно законами і не можуть регулюватися Постановами уряду, Відповідач помиляється оскільки не враховує, що профільні закони вже встановили можливість запровадження відповідних обмежень іншими актами законодавства, у тому числі Постановами КМУ. Тобто, у даному випадку права та обов`язки громадян встановлені саме законами, оскільки зазначена вище Постанова КМУ прийнята на виконання та на підставі Закону.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивача як споживача при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ним вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом.

Враховуючи те, що не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивача, не доведено протиправність дій відповідачів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4: «Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також: інші обставини, що мають значення для вирішення спору..».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 даної постанови, Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи те, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача та заподіяння будь-яких моральних страджань, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Закону України № 475/97- ВР від 17.07.1997року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IVвід 23 лютого 2006року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11Конвенції, Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин суд приходить до висновку, що законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ Маркет» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.05.2022року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Дніпро, проспект О. Поля, 40, .

Суддя: