ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4432/21

Головуючий у першій інстанції - Фетісова Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/279/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання недійсним договору кредитної лінії,

місце ухвалення судового рішення - місто Прилуки,

дата складання повного тексту ухвали суду першої інстанції - 23 листопада 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Інстафінанс», в якому просила визнати недійсним договір позики/кредитної лінії IU4288095, укладений між нею та відповідачем 03 листопада 2020 року.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що наприкінці травня 2021 року отримала від ТОВ «Інстафінанс» вимогу з інформацією про те, що відповідно до укладеного 03 листопада 2020 року між сторонами договору позики вона отримала, але вчасно не повернула кредитні кошти, а отже має прострочену заборгованість у розмірі 5 599 грн, яку необхідно сплатити у визначений строк. 16 липня 2021 року приватним нотаріусом Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис про стягнення з неї заборгованості, а 03 вересня 2021 року приватним виконавцем Приходьком Ю.М. відкрито відповідне виконавче провадження.

Наголошувала на тому, що ніколи не зверталася до указаного товариства з приводу отримання позики, не реєструвалася на його офіційному сайті, і, відповідно, не робила заявок на отримання коштів, не укладала жодних договорів та не отримувала позики, тобто, спірний договір укладено без її вільного волевиявлення та участі, у зв`язку з чим він має бути визнаний недійсним.

Ухвалою від 23 листопада 2021 року Прилуцький міськрайонний суд цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Інстафінанс» про визнання недійсним договору кредитної лінії передав на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю.

В апеляційній скарзі представник позивачки - адвокат Зарічна Л.А., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити цивільну справу до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, указуючи про непідсудність даної справи Прилуцькому міськрайонному суду, проігнорував приписи ч. 5 ст. 28 ЦПК України, п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» та п. 4 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якими передбачена можливість вибору підсудності справ за позовами фізичних осіб - споживачів фінансових послуг.

Представник ОСОБА_1 зазначає, що питання обрання суду у разі реалізації права вибору альтернативної підсудності вирішується позивачем на стадії пред`явлення позову шляхом подання позовної заяви. Підставою подання даного позову є недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Крім цього, відносини, що виникли між сторонами, регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», дія якого поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), які виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, що не суперечить нормам ЗУ «Про споживче кредитування»

Наголошує на тому, що позивачка, як споживач фінансових послуг, скористалася своїм абсолютним правом, передбаченим ч. 5 ст. 28 ЦПК України, та визначила на власний розсуд місце пред`явлення позову - за місцем свого проживання, проте районний суд, дійшовши висновку про передачу справи до іншого суду за підсудністю, всупереч положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створив їй штучні перешкоди для доступу до правосуддя.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дійшовши висновку про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до іншого суду за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням. Оскільки юридичною адресою відповідача є м. Київ, вул. Сурикова, 3-а, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Солом`янського районного суду м. Києва.

Суд указав про неможливість застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначивши, що позика не є фінансовою послугою у розумінні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики. Суд констатував, що згідно з п. 8.6 договору позики, дія положень ЗУ «Про споживче кредитування» не поширюється на даний договір, оскільки позика за цим договором не є споживчим кредитом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Інстафінанс», в якому просила визнати недійсним договір позики/кредитної лінії IU4288095, укладений між нею та відповідачем 03 листопада 2020 року (а.с. 1-4).

За даними, які указала ОСОБА_1 у своєму позові, місцезнаходженням (юридичною адресою) відповідача ТОВ «Інстафінанс» є вул. Сурикова, 3-а у м. Києві, а зареєстрованим місцем її проживання - АДРЕСА_1 . Також позивачка зазначила, що позов подано відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки спірний правочин укладено без дотримання вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, й дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Частиною 2 ст. 27 ЦПК України встановлено загальне правило про підсудність справ за місцезнаходженням відповідача та визначено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Положеннями ст. 28 ЦПК України визначено випадки підсудності справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, позови про захист прав споживача можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (ч. 5 ст. 28 ЦПК України).

Системний аналіз відповідних норм ЦПК України, які регулюють питання щодо визначення підсудності, дає підстави для висновку, що підсудність справи визначається на момент пред`явлення позову шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції (ст.ст. 27, 184, 187 ЦПК України).

Крім того, територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності (альтернативна та виключна).

Питання обрання суду у разі реалізації права вибору альтернативної підсудності вирішується позивачем на стадії пред`явлення позову шляхом подання позовної заяви. Позивачка, скеровуючи позов до суду, посилалась саме на положення ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд до іншого суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Суд першої інстанції, враховуючи вищенаведені норми та обставини справи, дійшов правильного висновку про передачу даної справи на розгляд до Солом`янського районному суду м. Києва, тобто за місцем реєстрації відповідача-юридичної особи, дотримавшись указаних положень процесуального закону щодо визначення саме територіальної підсудності.

Посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законами України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим наявні підстави для застосування альтернативної підсудності, не беруться апеляційним судом до уваги з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

У постанові ВСУ від 18 липня 2012 року у справі № 6-79цс12 зроблено висновок про те, що договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктивного як щодо суб`єктивного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором. ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046-1048 ЦК України. Таким чином, за своєю правовою природою між сторонами було укладено договір позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Подібні висновки щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/2997/16-ц та від 27 травня 2019 року ц справі № 633/444/17.

Отже, беручи до уваги наведене, суд першої інстанції правильно визначив, що позика не є фінансовою послугою у розумінні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому на спірні правовідносини не розповсюджується дія ЗУ «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим указав на відсутність підстав для застосування правил альтернативної підсудності у даному випадку.

Таким чином, районний суд, враховуючи обставини справи та норми ЦПК України, дійшов правильного висновку про передачу даної справи на розгляд до Солом`янського районному суду м. Києва, дотримавшись указаних положень процесуального закону щодо визначення територіальної підсудності.

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що дана справа підсудна саме Прилуцькому міськрайонному суду, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному тлумаченні скаржницею вимог процесуального закону. За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при вирішення питання про підсудність справи вірно застосовані норми чинного цивільного процесуального права, а тому оспорювана ухвала підлягає залишенню без змін.

Згідно з п.п. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою апеляційної скарги на ухвалу суду підлягає сплаті судовий збір, який становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна скарга подається до суду (2 270 х 0,4 = 454 грн).

Оскільки на спірні правовідносини не розповсюджується дія ЗУ «Про захист прав споживачів», позивачка була зобов`язана сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги, проте указаний платіж нею сплачено не було.

У зв`язку з наведеним, з ОСОБА_1 належить стягнути на користь держави у відшкодування судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції 454 грн, тобто суму, яку скаржниця повинна була сплатити відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 січня 2022 року.

Головуюча: Судді: