Дата документу 26.07.2022 Справа № 336/1110/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/1110/22

Провадження №22-ц/807/1575/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Говорова Андрія Валерійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2022 року, в складі судді Дмитрюк О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» ім. Академіка О.Г. Івченка про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який було уточнено 29.04.2022 р., до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» ім. Академіка О.Г. Івченка (далі ДП «Івченко-Прогрес») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона була прийнята на роботу до ДП «Івченко-Прогрес» з 15.05.1998 р. відповідно до наказу № 140 від 15.05.1998 р. на посаду бібліотекаря та з 25.03.2013 р. наказом № 367 від 25.03.2013 р. призначена на посаду завідуючої науково-технічною бібліотекою на цьому ж підприємстві.

12.11.2021 р. відповідач видав наказ № 1157 Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, де зобов`язав керівників структурних підрозділів підприємства ознайомити всіх працівників підприємства із повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення під особистий підпис.

ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 16.11.2021 р.

30.11.2021 р. Актом № 002 про відмову від проведення та надання документу обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 представники відповідача - начальник КВ-2 КНДК В. Олійников, начальник КВ-1 КНДК Ю. Якушев і голова цехового профспілкового комітету начальник відділу КНДК С. Степаненко засвідчили факт відмови ОСОБА_1 від надання їм документу про щеплення або медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації.

09.12.2021 р. відповідачем видано наказ № 1247 «Про внесення змін до Наказу № 1157 від 12.11.2021 р., яким додаток № 1 (повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення) до наказу № 1157 від 12.11.2021 р. видано у новій редакції.

15.12.2021 р. відповідачем видано наказ № 285-к/тр про відсторонення від роботи ОСОБА_1 з 20.12.2021 р. на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати на підставі наказу від 12.11.2021 р. № 1157.

Відповідно до наказу МОЗ № 380 про зупинення дії наказу МОЗ № 2153 відповідачем, наказом по підприємству № 54-К/тр від 01.03.2022 р., на період воєнного стану в Україні, дію спірного наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи № 285-к/тр від 15.12.2021 р., з 01.03.2022 р. було зупинено.

Відповідно з 01.03.2022 р. ОСОБА_1 допущено до роботи на підприємстві.

Отже, у листопаді-грудні 2021 р. ОСОБА_1 зіткнулася із грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало в тому, що у неї незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від короновірусної хвороби COVID-19, а також обмежили права працівника щодо повноцінної роботи та отримання заробітної плати.

Так, позивач вважає незаконним саму вимогу надавати медичний висновок про протипоказання від щеплення або сертифікат про щеплення від COVID-19, як запорука допуску до роботи. Карантин введено у незаконний спосіб, тому на цей час у правовому полі карантин не встановлений, а відтак посилання у спірному наказі про відсторонення на наявність неіснуючого карантину робить такий наказ протиправним та незаконним. Також є незаконним продовження вже встановленого у незаконний спосіб карантину у зв`язку з відсутністю таких повноважень у Кабінету Міністрів України. Є також безпідставним відсторонення позивача від роботи на підставі ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на підставі відсутності окремого порядку відсторонення, встановленого законом, відсутності в календарі щеплень інформації про обов`язковість щеплення на COVID-19. Крім зазначеного, наказ відповідача про відсторонення позивача є таким, що примушує її вакцинуватися від COVID-19, а тому є незаконним. Одночасно з проведенням вакцинації від COVID-19 здійснюється незаконне проведення медичного випробування вакцин на громадянах. Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 р. та накази МОЗ № 2153 від 04.10.2021 р. та № 2393 від 01.11.2021 р. прийняті з порушенням порядку оприлюднення.

Ураховуючи викладене, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 285-к/тр директора ДП «Івченко-Прогрес» - Ігоря Кравченка «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », який виданий 15.12.2021 р., та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй невиплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи від дати фактичного відсторонення з 20.12.2021 р. по дату зупинення дії наказу № 285-к/тр 01.03.2022 р. у розмірі 32 439,42 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Говорова А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача про те, що карантин в Україні введено незаконно, тому виконання постанови Кабінету Міністрів України, якою введено карантин, та на підставі якої прийнято оспорюваний наказ, є незаконним.

Звертає увагу суду, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не встановлено щеплення від COVID-19 як обов`язкове, тому і відсторонення працівника з підстав ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним. На сьогодні законом не визначено окремого порядку про відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щеплення від COVID-19. Також оспорюваний наказ не містить за текстом ані посилання на наявність письмового підтвердження, взятого лікарем у працівника про відмову від щеплення, ані наявність засвідченого саме лікарем акту про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень. Наявний в матеріалах справи Акт № 002 від 30.11.2021 р. про відмову проведення та надання документу обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 не може підтверджувати факт відмови від проведення щеплення, оскільки цей акт засвідчений не лікарем, а сторонніми особами.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відзиві зазначає, що судом першої інстанції правильно та обґрунтовано застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд першої інстанції критично поставився до доводів позивача щодо незаконності Постанови КМУ № 1236, зазначивши, що вказана постанова на момент винесення спірного наказу недійсною або неконституційною не визнана, та пройшла відповідну перевірку, про що свідчить її реєстрація як нормативно-правового акту. Доводи апеляційної скарги про те, що щеплення від COVID-19 не відноситься до обов`язкових є перекручуваннями норм закону, трактуванням його на власний розсуд. Саме за змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковим є щеплення проти інших інфекційних хвороб, за ухилення від здійснення яких працівник має бути відсторонений від роботи. В Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 визначено, що цей перелік передбачає обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Доводи апеляційної скарги про те, що у разі відмови працівника від обов`язкових профілактичних щеплень, саме лікар має взяти відповідне письмове підтвердження, є безпідставними.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що суд не встановив ознак неправомірності під час винесення оскаржуваного наказу в діях директора ДП «Івченко-Прогрес», який згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи за відсутності відповідного щеплення. Позивач була повідомлена про те, що вона в силу положень Закону та займаної посади підпадає під перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, відсутність якої тягне за собою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності відповідної довідки медичного закладу, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 15.05.1998 р. була прийнята на роботу до ДП «Івченко-Прогрес» на посаду бібліотекаря, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 140 та копії трудової книжки (а.с. 23, 25).

25.03.2013 р. ОСОБА_1 призначена на посаду завідуючим науково-технічною бібліотекою в ДП «Івченко-Прогрес», що підтверджується наказом № 367 від 25.03.2013 та копії трудової книжки (а.с. 24, 25).

12.11.2021 р. директором ДП «Івченко-Прогрес», на виконання вимог наказу МОЗ України № 2393 від 01.11.2021 р., Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», керуючись ст.. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», видано наказ № 1157 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19», яким зобов`язано керівників структурних підрозділів підприємства ознайомити усіх працівників підрозділів з Повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 під особистий підпис строком до 23.11.2021 р. (а.с. 63).

16.11.2021 р. ОСОБА_1 ознайомлена з Повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, що підтверджується її підписом (а.с. 66). Позивача було повідомлено, що у разі не надання відомостей про щеплення, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

Актом від 30.11.2021 р. № 002 зафіксовано відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютне протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.67).

Наказом ДП «Івченко-Прогрес» № 1247 від 09.12.2021 р. внесено зміни до Додатку 1 до Наказу № 1157 від 12.11.2021 р., згідно з якими продовжено строк надання працівниками підприємства документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19, до 16.12.2021 р. (а.с. 68-69).

Наказом директора ДП «Івченко - Прогрес» від 15.12.2021 р. № 285-к/тр «Про відсторонення від роботи», на підставі ст.. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 зі змінами та доповненнями, що внесені наказом МОЗ України № 2393 від 01.11.2021р., ОСОБА_1 , завідувача науково-технічної бібліотеки, відсторонено від роботи з 20.12.2021 р. на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 70).

15.12.2021 ОСОБА_1 ознайомлена з наказом від 15.12.2021 р. № 285-к/тр «Про відсторонення від роботи» (а.с. 70-зворот).

Наказом ДП «Івченко - Прогрес» № 54-к/тр від 01.03.2022, у зв`язку із набранням чинності наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022 р. «Про зупинення дії наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 р.», дію наказу № 285-к/тр від 15.12.2021 р. про відсторонення від роботи ОСОБА_1 зупинено до завершення воєнного стану в Україні (а.с. 121).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи є призупиненням з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

За приписами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153).

Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

При цьому, вакцинації підлягають усі працівники вказаних установ і закладів згідно зі штатним розписом. Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595. Протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем.

Згідно з Переліком об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, таким підприємством є ДП «Івченко - Прогрес».

Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліку № 2153, при розгляді справи встановлено, наявність обов`язку у позивача, як працівника відповідного підприємства, включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, мати профілактичне щеплення від COVID-19.

Однак, ОСОБА_1 відмовилася надавати відповідачу будь-які документи для підтвердження існування профілактичного щеплення чи протипоказань для цього.

Позивач мала можливість не робити відповідне щеплення за наявності в неї медичних протипоказань, однак існування таких обставин не встановлено та відповідні медичні висновки суду не надано.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021 року) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Відповідач, який видав оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідає вимогам п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 в оновленій редакції.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при відстороненні позивача від роботи, роботодавець діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений діючим законодавством, і підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним та його скасування немає.

Відповідно, відсутні правові підстави і для задоволення позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки вказані позовні вимоги є похідними.

Між тим, в національному законодавстві відсутня норма, яка прямо дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 року рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява N 47621/13) наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N N 28859/11і 28473/12, § 167, 15.112016 року, з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів».

Не можуть прийматись до уваги посилання позивачки на обмеження її прав у зв`язку з відмовою від обов`язкового щеплення, оскільки індивідуальне право (інтерес) позивачки відмовитися від вакцинації, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших працівників установи, які таку вакцинацію провели у встановленому державою порядку. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Також не заслуговують на увагу посилання позивачки на те, що оспорюваним наказом відповідача порушено її конституційне право на працю та доступ до професії, з огляду на таке.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян цієї держави.

Стосовно порушення прав на працю ЄСПЛ зазначив таке (п. 306): «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Суд першої інстанції надав належну оцінку доводам позивача про незаконність вимог надати медичний висновок про протипоказання від щеплення або сертифікат про щеплення, та правильно зазначив, що відповідна вимога з огляду на встановлені обставини, є обґрунтованою, та не свідчить про порушення прав позивача на таємницю про стан її здоров`я.

Доводи апеляційної скарги про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності введення на території України карантину, оскільки відповідні нормативні акти, якими установлено карантин та якими передбачено обов`язковість щеплення проти COVID-19, неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в цьому спорі загальний суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Конституційного Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно положень ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти визнаються неконституційними з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Оскільки на час розгляду цього спору, рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційним повністю чи в окремій частині постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року та наказу МОЗ №1253 від 04.10.2021 року відсутнє, тому визначені даними правовими актами, вимоги є обов`язковими для виконання.

Суд першої інстанції вірно звертав увагу, що Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Інших належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Говорова Андрія Валерійовичазалишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2022 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова