Справа № 131/89/22
Провадження № 2/131/201/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2022 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Балтака Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

У січні 2022 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 24 березня 2019 р. позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн., на підтвердження зазначеного ОСОБА_2 власноручно написав розписку, згідно змісту якою зобов`язався повернути дані кошти до 10 квітня 2019 р. із сплатою, у разі прострочення виконання даного грошового зобов`язання, пені у розмірі 0,5% від заборгованої суми за кожний прострочений день. Оскільки, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання зазначене стало підставою звернення позивача до суду із позовом про стягнення основного боргу у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн., 3 % річних у розмірі 86,92 (вісімдесят шість гривень 92 коп.) грн. та пені у розмірі 5 300,00 (п`ять тисяч триста гривень 00 коп.) грн.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 січня 2022 р. зазначену позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із відсутністю надання суду доказів сплати у належному розмірі судового збору за подання даної позовної заяви.

03 лютого 2022 р. від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якою долучена відповідна квитанція про сплату судового збору у належному розмірі.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву.

Враховуючи вищевикладене, за відсутності заперечень сторін та їх представників проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін суд, керуючись частиною 5 статті 279 ЦПК України, здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження за наявними у справи матеріалами, досліджуючи докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані Цивільним кодексом України та іншими нормативними актами.

Так, судом встановлено, що 24 березня 2019 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладений договір позики, про що свідчить оригінал наявної у матеріалах справи розписки, згідно змісту якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн., зобов`язавшись повернути дані кошти до 10 квітня 2019 р. Зі змісту даної розписки вбачається, що відповідач взяв на себе зобов`язання у разі прострочення повернення ним суми позики, сплатити позивачу пеню у розмірі 0,5% від заборгованої суми за кожний прострочений день (а.с. 4).

Відповідач своїх зобов`язань в частині повернення позивачу грошових коштів у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн. не виконав ні в установлений договором строк, ні на час ухвалення судового рішення, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи належних та допустимих доказів виконання відповідачем зазначеного зобов`язання.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення позивача та її представника, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Змістом пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В свою чергу, частиною 1 статті 626 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 3 даної статті зазначає, що договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. При цьому згідно частини 5 статті 626 ЦК України договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Положеннями частини 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 даної статті визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Змістом частини 2 даної статті визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, зазначене додатково підтверджується постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13.

Більш того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 р. у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) наведений правовий висновок, у відповідності до якого, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Договір позики, укладений між сторонами справи у простій письмовій формі не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Оригінал розписки від 24.03.2019 р. міститься в матеріалах справи, тому наявність даної розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та є єдиним доказом передачі коштів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Змістом частини 4 даної статті визначено, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому частина 6 даної статті вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Змістом статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями частини 1 статі 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини 1 статті 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Змістом частини 1 статті 528 ЦК України визначено, що виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. Згідно частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому змістом частини 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 24 березня 2019 р. у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн.

Визначаюсь з приводу позовної вимоги про стягнення із відповідача 3% річних від простроченої суми за період із 10 квітня 2019 р. по 10 лютого 2022 р. у розмірі 86,92 (вісімдесят шість гривень 92 коп.) грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне:

У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

При цьому, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 16 січня 2019 р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Так, відповідно до предмета та підстав поданого позову про стягнення процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами враховуючи встановлені судом обставини справи щодо моменту виникнення (10 квітня 2019 р.) та обсягу грошового зобов`язання відповідача (1 000,00 гривень), періоду прострочення (із 10 квітня 2019 р. по 10 лютого 2022 р.) у даному випадку наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих згідно з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Отже, проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 1 000,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, що становить 1038 днів (за період із 10 квітня 2019 р. по 10 лютого 2022 р.), помноженого на 3 % та поділеного на 365 (днів у році), тобто:

1 000,00 грн. х 1038 днів х 3% : 365 = 86,31 (вісімдесят шість гривень 31 коп.) грн.

В свою чергу, з приводу позовної вимоги про стягнення із відповідача пені у розмірі 0,5 % від простроченої суми за період із 10 квітня 2019 р. по 10 лютого 2022 р. у розмірі 5 300,00 (п`ять тисяч триста гривень 00 коп.) суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 статті 612 ЦК України установлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з тим відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах з приводу частини 3 статті 551 ЦК України наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 р. у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд, опираючись на встановлені обставини справи, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, з огляду на вимоги розумності та справедливості, користуючись правом, наданим йому статтею 551 ЦК України, вважає за необхідне зменшити розмір пені.

При цьому суд враховує:

- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- встановлений у договорі збільшений розмір пені річних є мірою цивільно-правової відповідальності, що є додатковим тягарем для боржника;

- очевидну неспівмірність заявлених до стягнення суми пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

- нарахування пені у розмірі 0,5 % за кожний день прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 1 000,00 грн., тобто за підрахунком позивача розмір зазначеної неустойки становить 5 300,00 грн., що є надмірним.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення неустойки і процентів річних. При цьому вирішення питання та розмір такого зменшення закон відносить на розсуд суду. Зазначене додатково підтверджується змістом постанов Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07 листопада 2019 р. у справі № 920/437/19 та від 10 вересня 2019 р. у справі № 904/4685/18.

З огляду на викладені обставини в сукупності суд вважає за необхідне зазначити про наявність у даному випадку підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 90%, визначивши остаточний розмір зазначеної неустойки, яка підлягає стягненню із відповідача за порушення останнім виконання грошового зобов`язання величиною 530,00 (п`ятсот тридцяти гривень 00 коп.) грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням наявності правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 24.03.2019 р. у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн., пеня у розмірі 530,00 (п`ятсот тридцять гривень 00 коп.) грн. та 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі 86,31 (вісімдесят шість гривень 31 коп.) грн.

Крім того, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 251,14 (двісті п`ятдесят одна гривня 14 коп.) грн. із розрахунку: розмір заявлених вимог 6 386,92 грн. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню 1 616,31 грн. (25,3 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 992,40 грн. (992,40 грн. х 1 616,31 грн. : 6 386,92 грн. = 251,14 грн.)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 207, 509, 525, 526, 528, 530, 533, 551, 610, 612, 626, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 81, 137, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 березня 2019 р. у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 коп.) грн., пеню у розмірі 530,00 (п`ятсот тридцять гривень 00 коп.) грн. та 3 % річних у розмірі 86,31 (вісімдесят шість гривень 31 коп.) грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 251,14 (двісті п`ятдесят одна гривня 14 коп.) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: