провадження 2-о/201/24/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення юридичного факту родинних відносин,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 грудня 2021 року звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту, факту родинних відносин. Заявник у своїй заяві посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; 18 листопада 2021 року заявниця отримала повний Витяг реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0, запит було зроблено по дитині - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (тобто по заявниці). Відповідно до Витягу ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані відомості про дитину ОСОБА_1 (її дані до усиновлення). Відомості про матір записані - ОСОБА_3. Відомості про батька - ОСОБА_4 (відомості про батька були записані зі слів ОСОБА_3). Документ, що підтверджує факт народження дитини (заявниці) - довідка від 27 листопада 1991 року, пологове відділення Обласної клінічної лікарні ім. Мечникова м. Дніпропетровськ. Записано, що мати від дитини відмовилася (ОСОБА_3 відмовилась від заявниці).

11 січня 1992 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції внесено актовий запис про усиновлення № 01 від 11 січня 1992 року. У зв'язку з чим відомості про дитину (про заявницю) були змінені: ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 змінено на ІНФОРМАЦІЯ_3. Відомості про батька змінено з ОСОБА_3 на ОСОБА_6, ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_6, ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_6. Відомості про матір змінено з ОСОБА_3 на ОСОБА_5, ОСОБА_3 на ОСОБА_5, ОСОБА_3 змінено на ОСОБА_5.

В 1991-1992 роках діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року - період народження та усиновлення заявниці. На думку заявниці, її усиновлення проходило з порушеннями, їй не було 2 місяців, як зазначено в ст. 101-1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, коли її усиновили. Усиновлення мало проходити в судовому порядку, але рішення про усиновлення, як стверджує заявниця, відсутнє. В органах РАЦС відсутні відомості на підставі якого рішення суду її було усиновлено. Заявниці стало відомо про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не її рідні батьки, а вона не рідна їх донька. Також їй стало відомо, що її рідним батьком є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є рідним братом ОСОБА_6, який її усиновив та записаний її батьком в актовому записі про її народження.

Відповідно до молекулярно-генетичного дослідження було проведено розрахунок індексу спорідненості другого ступеня (дід, баба, дядько або тітка, племінники, зведені брати/сестри і т.п.), який показав, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мають 99.527% ймовірної спорідненості другого ступеня.

Заявник зазначає, що у зв'язку з відсутністю безпосередніх документів, що вказують на родинні зв'язки між нею та її батьком, наявні підстави для встановлення факту родинних відносин між ними в судовому порядку. Встановлення факту родинних відносин за даною заявою не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Виходячи з вищенаведених обставин, в заявника виникла необхідність встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що вона є дочкою свого батька саме через відсутність безпосередніх документів, що вказують на ці родинні відносини. Встановлення факту родинних відносин заявнику потрібне для подальшого оформлення родинних документів. Факт вказаних родинних відносин підтверджується копіями свідоцтв про народження і паспортів, свідоцтвами про смерть, паспортними даними і довідками з місця мешкання, витягами та інш. документами. В інший спосіб вона не має можливості встановити зазначений вище юридичний факти та отримати підтверджуючий його документ, який буде юридично значимим для всіх установ та організацій на території України та за її межами. Отже заявнику необхідно встановити факт родинних відносин в судовому порядку. На підтвердження цього факту про родинні відносини є і інші документи та для їх впорядкування і вирішення питань про стосунки їх та з майном та інш. і документами потрібно довести вказані родинні відносини. Просила встановити юридичний факт родинних відносин між нею та її батьком: встановити факт родинних відносин, а саме встановити те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідний актовий запис № 338, місце державної реєстрації смерті Шепетівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану) є батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, задовольнивши заяву в повному обсязі.

Заінтересована особа: представник Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся, проти вимог заяви фактично не заперечував, не заперечували проти розгляду справи за наявними матеріалами справи по закону без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної заінтересованої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку заявника і заінтересованої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_1, вона, ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2 є рідними донькою та батьком. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. 18 листопада 2021 року вона отримала повний Витяг реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0, запит було зроблено по дитині - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (тобто по заявниці). Відповідно до Витягу ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані відомості про дитину ОСОБА_1 (її дані до усиновлення). Відомості про матір записані - ОСОБА_3. Відомості про батька - ОСОБА_4 (відомості про батька були записані зі слів ОСОБА_3). Документ, що підтверджує факт народження дитини (заявниці) - довідка від 27 листопада 1991 року, пологове відділення Обласної клінічної лікарні ім. Мечникова м. Дніпропетровськ. Записано, що мати від дитини відмовилася (ОСОБА_3 відмовилась від заявниці).

11 січня 1992 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції внесено актовий запис про усиновлення № 01 від 11 січня 1992 року. У зв'язку з чим відомості про дитину (про заявницю) були змінені: ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 змінено на ІНФОРМАЦІЯ_3. Відомості про батька змінено з ОСОБА_1 на ОСОБА_1, ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_6, ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_6. Відомості про матір змінено з ОСОБА_1 на ОСОБА_5, ОСОБА_3 на ОСОБА_5, ОСОБА_3 змінено на ОСОБА_1.

В 1991-1992 роках діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року - період народження та усиновлення заявниці. Виходячи із вищезазначеного, зазначає заявниця, стає зрозумілим, що її усиновлення, на її думку, проходило з порушеннями, їй не було 2 місяців, як зазначено в ст. 101-1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, коли її усиновили. Усиновлення мало проходити в судовому порядку, але рішення про усиновлення, як стверджує заявниця, відсутнє. В органах РАЦС відсутні відомості на підставі якого рішення суду її було усиновлено.

Заявниці також стало відомо про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не її рідні батьки, а вона не рідна їх донька. Також їй стало відомо, що її рідним батьком є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є рідним братом ОСОБА_6, який її усиновив та записаний її батьком в актовому записі про її народження.

Відповідно до молекулярно-генетичного дослідження № 87.9 «Аналіз ДНК на спорідненість (№ 1006)» 16 серпня 2021 року був здійснений забір матеріалу у «ймовірного дядька» ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та у заявниці як «ймовірної племінниці» ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3. Результати аналізу STR маркерів D8S1179, D21S11, D7S820, CSF 1 PO, D3S1358, ТН01, D13S317, D16S539, D2S1338, D19S433, vWA, TPOX, D18S51, D5S818 та FGA свідчать про наявність генетичної спорідненості між ОСОБА_6 та ОСОБА_1. Було проведено розрахунок індексу спорідненості другого ступеня (дід, баба, дядько або тітка, племінники, зведені брати/сестри і т.п.), який показав, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мають 99.527% ймовірної спорідненості другого ступеня.

Коли заявниця ходила до школи, то всі канікули проводила у ОСОБА_7. Вони спілкувалися з ОСОБА_7, він про неї дбав, вони були дуже схожі між собою. Також заявниці стало відомо, що громадянка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, не є її біологічною матір'ю. Заявниця сьогодні зараз збирає відповідні докази щоб звернутися до суду та встановити правду, встановити хто є її рідною мамою.

Тому, як стверджує заявник, зараз неможливо встановити родинний зв'язок між батьком і нею та їй було рекомендовано звернутися до суду із заявою про визнання факту юридичного значення щодо встановлення факту вказаних родинних відносин. Виходячи з вищенаведених обставин, в заявника виникла необхідність встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що вона є дочкою свого батька саме через відсутність безпосередніх документів, що вказують на ці родинні відносини. Встановлення факту родинних відносин заявнику потрібне для подальшого оформлення родинних документів. В інший спосіб вона не має можливості встановити зазначений вище юридичний факти та отримати підтверджуючий його документ, який буде юридично значимим для всіх установ та організацій на території України та за її межами. Отже заявнику необхідно встановити факт родинних відносин в судовому порядку. Тому для упорядкування документів і вирішення питань з майном та інш., документами та ін. заявник вимушений був звертатися до суду з заявою про встановлення родинних відносин.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до п. 1 ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства і держави.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Судом встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_1, вона, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2 є рідними донькою та батьком. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1, видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 18 листопада 2021 року, місце державної реєстрації смерті - Шепетилівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області/.

18 листопада 2021 року вона отримала повний Витяг реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0, запит було зроблено по дитині - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (тобто по заявниці) /копія Витягу від 18 листопада 2021 року № 0/. Відповідно до Витягу 24 листопада 1991 року були зареєстровані відомості про дитину ОСОБА_1 (її дані до усиновлення). Відомості про матір записані - ОСОБА_3. Відомості про батька - ОСОБА_4 (відомості про батька були записані зі слів ОСОБА_3). Документ, що підтверджує факт народження дитини (заявниці) - довідка від 27 листопада 1991 року, пологове відділення Обласної клінічної лікарні ім. Мечникова м. Дніпропетровськ. Записано, що мати від дитини відмовилася (ОСОБА_3 відмовилась від заявниці).

11 січня 1992 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції внесено актовий запис про усиновлення № 01 від 11 січня 1992 року. У зв'язку з чим відомості про дитину (про заявницю) були змінені: ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 змінено на ІНФОРМАЦІЯ_3. Відомості про батька змінено з ОСОБА_1 на ОСОБА_1, ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_6, ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_6. Відомості про матір змінено з ОСОБА_1 на ОСОБА_5, ОСОБА_3 на ОСОБА_5, ОСОБА_3 змінено на ОСОБА_1.

В 1991-1992 роках діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року - період народження та усиновлення заявниці.

Відповідно до ст. 101-1 Кодексу про шлюб та сім'ю України усиновлення допускається щодо дітей та виключно в їх інтересах. Діти, від яких відмовилися батьки в пологовому будинку, можуть бути усиновлені за наявності письмової згоди батьків на усиновлення після досягнення ними двомісячного віку.

Відповідно до ст. 102 Кодексу про шлюб та сім'ю України, усиновлення дітей провадиться за заявою особи, яка бажає усиновити дитину, у судовому порядку. Присутність усиновителів при прийнятті рішення про усиновлення є обов'язковою.

Виходячи із вищезазначеного, зазначає заявниця, стає зрозумілим, що її усиновлення, на її думку, проходило з порушеннями, їй не було 2 місяців, як зазначено в ст. 101-1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, коли її усиновили. Усиновлення мало проходити в судовому порядку, але рішення про усиновлення, як стверджує заявниця, відсутнє. В органах РАЦС відсутні відомості на підставі якого рішення суду її було усиновлено.

Заявниці також стало відомо про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не її рідні батьки, а вона не рідна їх донька. Також їй стало відомо, що її рідним батьком є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є рідним братом ОСОБА_6, який її усиновив та записаний її батьком в актовому записі про її народження.

Відповідно до молекулярно-генетичного дослідження № 87.9 «Аналіз ДНК на спорідненість (№ 1006)» 16 серпня 2021 року був здійснений забір матеріалу у «ймовірного дядька» ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та у заявниці як «ймовірної племінниці» ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3. Результати аналізу STR маркерів D8S1179, D21S11, D7S820, CSF 1 PO, D3S1358, ТН01, D13S317, D16S539, D2S1338, D19S433, vWA, TPOX, D18S51, D5S818 та FGA свідчать про наявність генетичної спорідненості між ОСОБА_6 та ОСОБА_1. Було проведено розрахунок індексу спорідненості другого ступеня (дід, баба, дядько або тітка, племінники, зведені брати/сестри і т.п.), який показав, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мають 99.527% ймовірної спорідненості другого ступеня.

На виконання вимог ст. 318 ЦПК України заявник зазначає, що у зв'язку з відсутністю безпосередніх документів, що вказують на родинні зв'язки між нею - ОСОБА_1 та її батьком ОСОБА_7, наявні підстави для встановлення факту родинних відносин між ними в судовому порядку.

Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Аналогічно згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника.

Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Встановлення факту родинних відносин між спадкодавцем та заявником необхідне останньому для підтвердження свого права на спадщину та належного її оформлення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про становлення фактів, що мають юридичне значення.

Отже, для упорядкування документів і вирішення питань з майном та інш., документами та ін. заявник вимушений був звертатися до суду з заявою про встановлення родинних відносин.

Згідно ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи в тому числі про: 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до норм ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, шо мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. 2. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що про ті родинні відносини, про які вказує заявник і які є предметом спору, не підтверджені наявними безпосередніми та офіційними документами, виданими державними установами і на теперішній час надані документи не оскаржені: взагалі відсутні документи про ОСОБА_7 (в наданому витязі вказано не повні дані - не має посилання на «по-батькові»), свідоцтва про народження батьків ОСОБА_6 протирічливі: батько то «ОСОБА_8» то «ОСОБА_8», мати то «ОСОБА_9» то «ОСОБА_9», вказані дані не виправлені в передбаченому законом порядку та не підтверджені іншими доказами; немає достовірних даних про те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 є рідними братами. Тобто обставини вказаних наданих заявницею документів не спростовані, а самі надані актові записи не осопрені.

Родинні відносини між заявником та її батьком не видно з вказаних документів, але і їх потрібно було надати для вирішення своїх питань у відповідні органи та інстанції, а вже в разі відмови вирішувати це питання в передбаченому законом порядку. Такої відмови матеріали справи не містять і заявник її суду не надавав.

Не вказав заявник і того, чи потрібно вносити вказані нею дані про родинні відносини до відповідних актових записів (наприклад свідоцтво про народження чи інш.) в разі задоволення заяви судом з метою належної реалізації і державного оформлення документів на підставі рішення суду, що робити з тим записом про це, що вже мається у відповідному офіційному документі. Тобто рішення суду повинно бути виконаним в передбачений законом спосіб.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

З огляду на зазначене у задоволенні вимог про встановлення факту родинних відносин слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що учасник справи в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що заява не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони заявника на своїх вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин між нею: заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 відмовити.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту (родинних відносин) не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, не доведені, а тому заява не обгрунтована і не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин між нею: заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11 травня 2022 року.

Суддя -