Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4966/21
Номер провадження2/711/549/22
РІШЕННЯ
26 квітня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Демчика Р.В.
секретаря судового засідання Кофанової А.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення,-
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення.
Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить частка квартири АДРЕСА_1 . Власниками даної квартири також є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Відповідачка у справі, достовірно знаючи, що іншими співвласниками квартири є позивачі, які проживають у вказаній квартирі та зберігають в ній свої особисті речі та матеріальні цінності, самовільно, шляхом злому замків на вхідних дверях зазначеної квартири в період тимчасової відсутності позивачів по причині перебування за кордоном захопила та без жодних погоджень з позивачами як із співвласниками даної квартири, незаконно вселила до квартири громадян (квартирантів), які ведуть аморальний антисоціальний спосіб життя, розпивають алкогольні напої, влаштовують гучні вечірки в нічний час. При цьому, відповідачка та дані особи в добровільному порядне відмовляються надати відповідні документи, які б засвідчували законність їх вселення та проживання у вищевказаній квартирі, через що у позивачів існують труднощі у встановлені вказаних осіб квартирантів та законності їх проживання в їхній квартирі. З метою унеможливлення їх ідентифікації дані невідомі особи перешкоджають доступу до вітальні в квартирі, заявляючи, що відповідачка у справі - ОСОБА_6 визначила їм саме цю кімнату для проживання. При відкритті вхідних дверей до квартири відчувається стійкий запах алкоголю та запах невідомої речовини. ОСОБА_6 в свою чергу відмовляється надавати їм будь-які пояснення, веде себе агресивно, спілкується з сусідами в неприйнятній хуліганській манері, із використанням нецензурних слів як по відношенню до них так і по відношенню до позивачів у справі.
Зі слів позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у вказаній квартирі знаходяться їх особисті речі, предмети домашнього вжитку та інші матеріальні цінності. Порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири ані в договірному, ані в судовому порядку не визначений. Також з квартири зникли належні їм речі.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
На підставі наведеного просить суд зобов`язати ОСОБА_6 усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із вказаної квартири незаконно вселених нею осіб без надання їм іншого жилого приміщення; витребувати у ОСОБА_6 , які б дали можливість ідентифікувати невідомих осіб, що були вселені нею в квартиру АДРЕСА_1 та документи, які б засвідчували правові підстави вселення та проживання цих осіб у вказаній квартирі.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.10.2021 року відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
24.11.2021 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив відповідача, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що права позивачів не є порушеними, оскільки позивачі не проживають на території України більше 15 років. Вказує на те, що у постанові Верховного Суду від 27.09.2019 року у справі № 591/7007/16-ц, зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ПК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Таким чином, позивачами не надано суду жодних доказів того, що останнім чиняться будь-які перешкоди в користуванні спільною квартирою. Хоча, які тут можуть бути надані докази, як самі позивачі не проживають на території України і не можуть знати особисто, що відбувається в квартирі. Представник позивачів неодноразово зазначає в позовній заяві, що Позивачі проживають за кордоном.
Відповідачка ОСОБА_6 заявляє, що не чинить і не збирається чинити перешкоди для користування Позивачами (у випадку їх перебування на території України) спільною квартирою.
Факт відсутності чинення перешкод вже досліджувалися в іншій справі № 711/186/21, яка розглядалася в Придніпровському районному суді м. Черкаси за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.
Так, зокрема Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.08.2021 року у справі № 711/186/21 було встановлено:
«За результатами розгляду справи, судом встановлено, що позивачі є співвласниками спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Між тим, жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що відповідач чинить їм перешкоди у користуванні жилим приміщенням, співвласниками певних часток якої є позивачі, - суду не надано, враховуючи, що 01.10.2020 р. вони виїхали за межі України і повернулися до України лише 22.07.2021р. При цьому, при подіях, які зазначені у позовній заяві, - 24.10.2020 р., вони не були присутні, оскільки знаходились за кордоном. Як і жодним чином не доведено, що відповідач чи інші особи проживали, чи проживають у квартирі. Повернувшись з-за кордону, позивачі безперешкодно потрапили до жилого помешкання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як у серпні 2020 року, де жили до від`їзду 01.10.2020 р., так і 22.07.2021 р. і на час розгляду справи проживають в ній. Крім того, допитані під час розгляду справи свідки, також, фактично не підтвердили обставин того, що саме відповідач чинить перешкоди позивачам у праві користування квартирою. Свідки підтвердили обставини про те, що у вересні 2020 року позивачі виїхали за кордон».
Отже, факт того, що відповідачка ОСОБА_6 та будь-які інші особи не чинять Позивачам жодних перешкод в користуванні Квартирою. Самі позивачі 22.07.2021 року приїхавши в України заїхали в квартиру і спокійно весь час проживали до поки знову не поїхали за межі України. А відтак доводи представника позивачів свідчать про введення суду в оману та повідомлення завідомо недостовірної інформації.
Долучені до позовної заяви пояснення від 22.07.2021 позивача ОСОБА_8 , не є доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановлені в рішенні від 11.08.2021 року обставини мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
Щодо обраного позивачами способу захисту, а саме «зобов`язати ОСОБА_6 усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з вказаної квартири незаконно вселених нею невстановлених осіб без надання їм іншого житлового приміщення», зазначає наступне.
Жодних перешкод позивачам ніхто не чинить, так як самі позивачі на даний час не проживають в квартирі і постійно знаходяться за межами України. Чинним законодавством не передбачено способу захисту «як зобов`язання відповідача висилити невстановлених осіб з квартири». Права позивачів ні на володіння, ні на користування, ні на розпорядження не порушуються. Так, зокрема позивачі визнають фат того, що по приїзду в Україну 22.07.2021 року вони проживали в квартирі. Тобто, позивачі вільно користуються своєю власністю, володіють нею і мають право в будь-який час розпорядитись. Доказів того, що в квартиру хтось заселився і проживає позивачем не надано. А відтак як можна висилити невідому особу. Якщо позивачі незгоді з порядком користування Квартирою, то вони мають право з цього приводу звернутися до суду.
09.12.2021 року представник позивача, адвокат Тимчук О.В. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив зобов`язати ОСОБА_6 усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із вказаної квартири незаконно вселених нею осіб без надання їм іншого жилого приміщення та відремонтувати двері та здійснити прибирання зазначеної квартири за власний рахунок.
У зв`язку з цим, суд вважає вказати наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження
Відповідно до ч.2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Як вбачається з протоколу судового засідання від 06.12.2021 року, розгляд справи по суті у цій справі розпочався 06.12.2021 року о 12.10 год. Заяву про збільшення позовних вимог представник позивача подав до суду 09.12.2021 року, тобто поза межами строку, встановленого п.2.ч.2 ст.49 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин, суд приходить до висновку залишити без розгляду клопотання представника позивача адвоката Тимчука О.В. про збільшення позивних вимог.
Також, 16.02.2022 року представник позивача адвокат Тимчук О.В. подав до суду клопотання про витребування доказів та клопотання про приєднання доказів.
На підставі ч.ч.2,3 ст.83 ЦПК України вказані клопотання залишені без розгляду, оскільки подані з порушенням порядку їх подання.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 адвокат Тимчук О.В.позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_9 ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Крім того зазначила, що вселяючи в квартиру невідомих осіб відповідачка не отримала на це згоди інших співвласників квартири позивачів у справі.
Представник відповідача адвокат Чакалов А.К. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності сторонам по справі, що підтверджується рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.08.2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом вселення (а.40-42, 126-128).
Вказане судове рішення набрало законної сили 01.12.2021 року (а.129-132).
Також, вказаним рішенням встановлено, що за результатами розгляду справи, судом встановлено, що позивачі є співвласниками спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Між тим, жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що відповідач чинить їм перешкоди у користуванні жилим приміщенням, співвласниками певних часток якої є позивачі, - суду не надано, враховуючи, що 01.10.2020 р. вони виїхали за межі України і повернулися до України лише 22.07.2021р. При цьому, при подіях, які зазначені у позовній заяві, - 24.10.2020 р., вони не були присутні, оскільки знаходились за кордоном. Як і жодним чином не доведено, що відповідач чи інші особи проживали, чи проживають у квартирі. Повернувшись з-за кордону, позивачі безперешкодно потрапили до жилого помешкання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як у серпні 2020 року, де жили до від`їзду 01.10.2020 р., так і 22.07.2021 р. і на час розгляду справи проживають в ній. Крім того, допитані під час розгляду справи свідки, також, фактично не підтвердили обставин того, що саме відповідач чинить перешкоди позивачам у праві користування квартирою. Свідки підтвердили обставини про те, що у вересні 2020року позивачі виїхали за кордон».
В постанові Черкаського апеляційного суду від 01.12.2021 року зазначено, що згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
При вирішенні спору по суті важливе значення має встановлення наявності у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачами не доведено порушення їх права на вільне користування належної їм на праві приватної власності частини квартири, і що саме дії відповідачки ОСОБА_6 є перешкодою в цьому, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.
За загальним правилом власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Апеляційний суд встановив, що позивачами не надано ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в обгрунтування заявлених ними позовних вимог, як не було і доведено позивачами, що відповідачка самочинно зайняла частину належної їм квартири та чинить перешкоди у користуванні нею, а також того, що дії відповідачки порушують права та законні інтереси позивачів (а.129,132).
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Незважаючи на те, що суди першої та апеляційної інстанції в своїх рішеннях від 11.08.2021 року та 01.12.2021 року встановили те, що позивачами не надано ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в обгрунтування заявлених ними позовних вимог, як не було і доведено позивачами, що відповідачка самочинно зайняла частину належної їм квартири та чинить перешкоди у користуванні нею, а також того, що дії відповідачки порушують права та законні інтереси позивачів, позивачі 05.08.2021 року звертаються до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення, не надавши належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що відповідачка чинить їм перешкоди у користуванні власністю.
За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі просять суд зобов`язати ОСОБА_6 усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із вказаної квартири незаконно вселених нею осіб без надання їм іншого жилого приміщення.
Разом з тим, в судовому засіданні представниками позивачів не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що діями ОСОБА_6 позивачам, які тривалий час проживають за кордоном, чиняться перешкоди у вільному володінні, розпорядженні та користуванні належними їм частками в квартирі АДРЕСА_1 . Також не надано доказів й про те, що відповідачкою до квартири були вселені будь-які невідомі особи, виселити яких просять позивачі.
За викладених обставин, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки він є необгрунтованим та не доведеним доказами, відповідно до ст.ст. 12, 76-78 ЦПК України.
Ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, поряд з іншими належать витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Таким чином, наданню послуг правничого характеру адвокатом передує укладення з клієнтом відповідного договору, а оцінку і віднесення наданих адвокатом послуг до витрат на правничу допомогу суд здійснює на підставі Акту виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву, представник ОСОБА_6 - адвокат Чакалов А.К. просив, зокрема, стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_6 орієнтовний розмір судових витрат, понесених нею за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 8000 грн..
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача адвокатом Чакаловим А.К. надані ордер Серії ЧК №169940, договір про надання правової допомоги від 03.11.2021 року №03/11/21, додаткова угода №1 до договору, рахунок фактура №56 про сплату ОСОБА_6 8000 грн., витрат, пов`язаних з правовою допомогою (а.51-53), рахунок фактура №523 про сплату ОСОБА_6 5000 грн., витрат, пов`язаних з правовою допомогою (а.137), розрахунок вартості та витраченого адвокатом часу з представлення інтересів клієнта під час розгляду справи (а.138,19), акти здачі-приймання наданих послуг (а.140,141).
На підставі викладеного, ст.. 317,219,391 ЦПК України та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -
В задоволені позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП не відомий) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6500грн.
Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6500грн.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції на протязі 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 02.05.2022 року.

Головуючий: Р. В. Демчик