Справа № 4013622/21
Провадження № 2/401/352/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Волошиної Н.Л., за участю секретаря Герко Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» про стягнення боргу по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Житлосервіс 2012» та просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 43 000 грн. 00 коп. боргу по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 09 серпня 2021 року і по день ухвалення судом рішення, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати у виді судового збору та витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог наведено наступне.

ОСОБА_1 з 01 жовтня 2020 року працював директором КП «Житлосервіс 2012». 09 серпня 2021 року розпорядженням Світловодського міського голови № 617-к його було звільнено з займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. У день звільнення йому не було виплачено заробітну плату, станом на 08 жовтня 2021 року заборгованість складала 43 000 грн. 00 коп. З підстав ст.ст. 116, 117 КЗпП просить задовольнити заявлені позовні вимоги. (а.с. 2-4)

Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду судом та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. (а.с. 16-17)

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

В ході судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Крутько І.М. під час судового розгляду позовні вимоги визнала частково, просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 42 000 грн. 00 коп. та встановити порядок виплати цієї заборгованості по 4000 грн. 00 коп. щомісячно до повного погашення. В іншій частині позовних вимог просила відмовити. Обґрунтовуючи свої доводи, посилалась на те, що на момент звільнення позивач займав посаду директора КП «Житлосервіс 2012» та фактично був одноосібним розпорядником коштів підприємства. 09 серпня 2021 року він був звільнений, а бухгалтерії було надано розпорядження щодо проведення з ним розрахунку по заробітній платі на момент звільнення. Того ж дня, маючи достатньо коштів для проведення розрахунку, ОСОБА_1 провів нарахування на свій власний рахунок 10 000 грн. 00 коп. та здійснив виплати заборгованостей іншим працівникам підприємства. Фактично позивач сам допустив порушення порядку розрахунків при своєму звільненні та створив умови виникнення заборгованості. В зв`язку з цим представник відповідача вважає, що підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України немає. Крім того зазначає, що через введення в країні воєнного стану підприємство має певні проблеми з фінансуванням своєї діяльності, фактично коштів на рахунках підприємства немає, а самі рахунки заблоковані виконавчою службою на підставі виконавчого листа по іншому судовому рішенню, що, на думку представника відповідача, свідчить про наявність можливості для розстрочення виплати заборгованості по заробітній платі позивача. (а.с. 58-60 )

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі Контракту від 30 вересня 2020 року, укладеного між Світловодською міською радою в особі секретаря Світловодської міської ради Сапянова Ю.О. та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 призначений директором комунального підприємства «Житлосервіс 2012» з 01 жовтня 20020 року по 30 вересня 2023 року. (а.с. 6, 7-9)

Розпорядженням Світловодського міського голови від 09 серпня 2021 року № 617-к «Про звільнення ОСОБА_1 та припинення дії контракту від 30.09.202» позивача звільнено з посади директора КП «Житлосервіс 2012» 09 серпня 2021 року за угодою сторін , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та припинено дію контракту. П. 2 даного розпорядження на ОСОБА_1 покладено обов`язок забезпечити проведення бухгалтерією КП «Житлосервіс 2012» повного розрахунку при звільненні. (а.с. 10)

Згідно довідки № 277 від 25 жовтня 2021 року, виданої КП «Житлосервіс 2012», заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 по заробітній платі станом на 08 жовтня 2021 року становить 43 000 грн. 00 коп., з яких за травень 2021 року 11 671 грн. 62 коп., за червень 2021 року - 3 950 грн. 24 коп., за липень 2021 року 18 446 грн. 37 коп., за серпень 2021 року 8 931 грн. 77 коп. (а.с. 11)

Довідкою № 49 від 02 травня 2022 року, виданою КП «Житлосервіс 2012», підтверджується, що у день звільнення 09 серпня 2021 року з ОСОБА_1 розрахунок проведений не був, заборгованість після його звільнення виплачувалася частинами, а саме : 10 серпня 2021 року 10 000 грн. 00 коп., 19 серпня 2021 року 7872 грн. 61 коп., 20 серпня 2021 року 1000 грн. 00 коп., 03 вересня 2021 року 1250 грн. 00 коп., 10 вересня 2021 року 1000 грн. 00 коп., 24 вересня 2021 року 1591 грн. 47 коп., 08 листопада 2021 року 1000 грн. 00 коп. Залишок заборгованості на момент видачі довідки складає 42 000 грн. 00 коп. (а.с. 61-62)

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В судовому засіданні встановлено, що роботодавець не виконав свого обов`язку, передбаченого ст.ст. 47, 116 КЗпП та не провів виплату всіх належних позивачеві сум в день звільнення, в зв`язку з чим встановлений в ході судового розгляду розмір заборгованості по заробітній платі позивача у сумі 42 000 грн. 00 коп. підлягає стягненню на його користь.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до правил, визначених постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 , нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Довідкою КП «Житлосервіс 2012» № 277 від 25 жовтня 2021 року визначено середньоденну заробітну плату позивача у сумі 1046 грн. 11 коп. (а.с. 11)

Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, у розрахунковому періоді з часу звільнення позивача по день ухвалення судом рішення визначено 186 робочих днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 194 576 грн. 46 коп. ( 186 робочих днів х 1 046 грн. 11 коп. середньоденної заробітної плати = 194 576 грн. 46 коп.)

Разом з тим, при ухваленні рішення суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та вважає за необхідне зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку позивача при звільненні, з огляду на таке.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Разом з цим суд враховує, що ОСОБА_1 був директором КП «Житлосервіс 2012» і саме на нього як на керівника підприємства був покладений обов`язок забезпечення виконання підприємством зобов`язань зі сплати податків, внесення інших обов`язкових платежів до бюджетів, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та виплати заробітної плати працівникам чи дотримання погодженого графіка погашення відповідної заборгованості; забезпечити недопущення заборгованості із заробітної плати працівникам; забезпечити виконання вимог трудового законодавства та умов колективного договору ( п. 2.4.5; п. 2.4.7; 2.4.15 Контракту). (а.с. 7-9)

Відповідно невиконання КП «Житлосервіс 2012» вимог ст. 116 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати при звільненні позивача мало місце з вини в тому числі і самого ОСОБА_1 як керівника згаданого підприємства, неналежне виконання яким своїх обов`язків і створило передумови для виникнення підстав для покладення на підприємство відповідальності , визначеної ст. 117 КЗпП України.

В той же час суд встановлює вину і відповідальність КП «Житлосервсіс 2012» щодо невиплати позивачеві повної суми заборгованості по заробітній платі в найкоротші строки вже після його звільнення, що очевидно підтверджує право ОСОБА_1 як звільненого працівника на отримання певної компенсації за тривалість непроведення повного розрахунку.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи неналежний фінансовий стан комунального підприємства, на рахунки якого виконавчою службою накладено арешт в межах виконавчих проваджень № № 68905792, 68895328 на суму 34 931 грн. 47 коп. при наявних залишках коштів на рахунках у розмірі 13 075 грн. 24 коп. (а.с. 63, 64), суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначити відповідальність відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в розмірі, що не перевищує суму загальної заборгованості по заробітній платі , що становить 42 000 грн. 00 коп. , яка і підлягає стягненню на користь позивача.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Можливості надання розстрочення виконання судового рішення, як про те просить представник відповідача, суд не вбачає, зважаючи на відсутність для того достатніх підстав.

Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до правил ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог за наступним розрахунком.

За позовними вимогами про стягнення боргу по заробітній платі витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з якого підлягає стягненню на користь держави 2481 грн. 00 коп. судового збору.

За позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем при зверненні до суду було сплачено 908 грн. 00 коп. судового збору за ціною позову за даними позовними вимогами на день його подачі до суду 61 720 грн. 49 коп. (59 робочих днів прострочення х 1 046 грн. 11 коп. середньоденної заробітної плати = 61 720 грн. 49 коп.) При частковому задоволенні позовних вимог до стягнення судом визначено 42 000 грн. 00 коп. середнього заробітку , що складає 68, 05 % від ціни позову. Таким чином, пропорційно розміру задоволених позовних вимог за цими позовними вимогами відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача належить 617 грн. 89 коп. сплаченого судового збору ( 68,05 х 908 : 100 =617, 89).

Крім того, позовна заява містить вимогу щодо стягнення з відповідача 5000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач не подав жодних документів, зокрема, договору про надання (правничої) правової допомоги, розрахунку витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд дійшов висновку, що підстав для відшкодування позивачеві витрат на професійну правничу допомогу адвоката немає.

З підстав п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині виплати боргу по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.

Обрахування розміру суми, що підлягає стягненню негайно, суд проводить шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці ( червень липень 2021 року). Таким чином, до негайного виконання підлягає стягнення з Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на користь ОСОБА_1 заробітна плата за один місяць у сумі 21 968 грн. 31 коп.( 21 робочий день х 1046 грн. 11 коп. = 21 968 грн. 31 коп.)

На викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 78, 79, 89, 141, 206, 264, 265, 273, 352, 354, 355, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на користь ОСОБА_1 борг по заробітній платі у сумі 42 000 грн. 00 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 42 000 грн. 00 коп.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення решти сум відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на користь ОСОБА_1 617 грн. 89 коп. на відшкодування судових витрат, решту понесених позивачем судових витрат віднести на його рахунок.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на користь держави 2481 грн. 00 коп. судового збору.

Допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення з Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць у сумі 21 968 грн. 31 коп.

Повне судове рішення буде складено 09 травня 2022 року.

Рішення може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Суддя Світловодського

міськрайонного суду

Кіровоградської області Н.Л. Волошина