Справа № 465/6663/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/3798/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про розірвання спадкового договору.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що за станом свого здоров`я впродовж тривалого часу перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері, потребує сторонньої допомоги, у зв`язку з чим 23 травня 2015 року між нею та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, за умовами якого після її смерті належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 переходить у власність відповідача за умови, що він буде здійснювати догляд та надавати їй необхідну допомогу, забезпечувати лікарськими засобами та рецептами лікарів незалежно від їх вартості, забезпечувати придатним до носіння одягом, купувати продукти харчування та інше. Зазначає, що відповідач свої обов`язки за спадковим договором не виконує, уникає спілкування з нею, покликаючись на постійну зайнятість, чим істотно порушує умови договору, відтак при погіршенні стану здоров`я вона звертається за допомогою до сусідів і друзів, які за її кошти купують для неї життєво необхідні речі.Вказує, що пунктом 11 спадкового договору від 23 травня 2015 року передбачено, що в разі невиконання набувачем майна розпоряджень відчужувача, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача. З наведених підстав просить спадковий договір від 23 травня 2015 року про передачу після її смерті у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 розірвати.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Львівської області Костур О.М., зареєстрований в реєстрі за № 237 від 23 травня 2015 року про передачу ОСОБА_3 після її смерті у власність ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 640 грн. судового збору.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що неухильно виконував взяті на себе за спадковим договором від 23 травня 2015 року зобов`язання, оскільки він особисто та його рідні здійснювали догляд та надавали необхідну допомогу позивачці, яка проживала разом з ним за місцем його реєстрації у місті Ходорові Жидачівського району Львівської області. Зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, договір може бути змінений або розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною, коли внаслідок завданої цим порушенням шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вважає, що спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень, відтак саме невиконання набувачем розпоряджень є спеціальною підставою для розірвання спадкового договору відповідно до змісту ст. 1308 ЦК України. Вказує, що в судовому засіданні позивачка визнала факт виконання ним умов спадкового договору з моменту його укладення та до її переїзду з м. Ходорова до м. Львова, який був зумовлений непорозумінням у відносинах позивачки з його матір`ю, яка є племінницею позивачки, та його бабцею, яка є сестрою позивачки, а після переїзду у м. Львів позивачка намагалася уникати спілкування з ним, чим фактично створювала перешкоди у виконанні ним своїх обов`язків за спадковим договором. Вважає, що показання свідків зі сторони позивача не можуть братися судом до уваги, оскільки вони надавали показання з чужих слів, та не повідомили суду обставин, які беззаперечно вказують на невиконання ним умов спадкового договору. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як набувач за спадковим договором, не виконував розпоряджень відчужувача, покладених на набувача зобов`язань, зазначених у спадковому договорі, а тому відповідно до положень ст. 1308 ЦК України спадковий договір підлягає розірванню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Частина 1 статті 1302 ЦК України передбачає, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з ч. 2 ст. 1303 ЦК України, набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.

Відповідно до ст. 1304 ЦК України, спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірваний судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина 1, 2 ст. 614 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 грудня 2020 року в справі №607/5404/18 (провадження №61-18654св19) дійшов висновку, що «вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримувати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати».

У справі, що переглядається, предметом спору є розірвання спадкового договору з підстав невиконання набувачем розпоряджень відчужувача, зобов`язань, передбачених пунктами 7.1, 7.2, 7.3 спадкового договору, а саме, п.7.1 здійснювати догляд та надавати відчужувану необхідну допомогу; п. 7.2 забезпечувати відчужувача згідно з рецептами лікарів необхідними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; п. 7.3 забезпечувати відчужувача придатним для носіння одягом. Пункт 7.4 договору передбачає, що у випадку смерті відчужувача здійснити його поховання за власні кошти на кладовищі на території м. Львова.

За спадковим договором на набувача покладається обов`язок виконувати розпорядження відчужувача, тобто, набувач зобов`язаний виконувати розпорядження відчужувача.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №2-879/13 (провадження №61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом».

Судом першої інстанції встановлено, що 23.05.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Львівської області Костур О.М., зареєстрований в реєстрі за №237 від 23.05.2015 року.

Згідно з п. 1 умов даного договору відчужувач, яким є ОСОБА_3 , після її смерті передає у власність набувачу ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами п. 7 Договору, за згодою сторін на набувача квартири, яким є ОСОБА_1 , покладаються такі обов`язки: п.7.1. здійснювати догляд та надавати відчужувачу необхідну допомогу; п.7.2. забезпечувати відчужувача згідно з рецептами лікарів необхідними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; п.7.3. забезпечувати відчужувача придатним для носіння одягом. Окрім цього, пунктом п.7.4. на набувача покладено обов`язок, що у випадку смерті відчужувача набувач зобов`язується здійснити її поховання за власні кошти на кладовищі на території м.Львова.

Позовну заяву ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що з причин психічного розладу здоров`я (депресивний розлад), впродовж тривалого часу перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері і за станом здоров`я їй час від часу необхідна стороння допомога, а ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання спадковим договором не бажає виконувати, уникає спілкування, покликаючись на постійну зайнятість, чим істотно порушує умови договору, що з врахуванням положень п.11 договору, який передбачає розірвання спадкового договору у випадку невиконання набувачем майна розпоряджень відчужувача, дає їй право на звернення до суду з позовом про розірвання спадкового договору.

Аналізуючи зміст позовної заяви, колегія суддів встановила, що інших підстав та обґрунтувань пред`явлення позову та посилань на докази на підтвердження істотного порушення відповідачем істотних умов спадкового договору, позовна заява ОСОБА_3 взагалі не містить.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що впродовж чинності спадкового договору набувач ( ОСОБА_1 ) не виконував покладені на нього спадковим договором обов`язки.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03 жовтня 2006 року перебуває на обліку у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері, що стверджується довідкою №2320д від 24.10.2017 року, відтак потребує стороннього догляду та допомоги, у зв`язку з чим 23.05.2015 року ОСОБА_3 уклала спадковий договір з ОСОБА_1 , за умовами якого на набувача покладено обов`язок здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу відчужувану, придбавати необхідні лікарські препарати, забезпечувати придатним для носіння одягом.

Даючи пояснення в суді апеляційної інстанції позивачка ствердила, що не мала наміру укладати з відповідачем спадковий договір, підписуючи договір їй не було відомо, який договір вона підписує, не розуміла його зміст та умови, ствердила, що не мала наміру відчужувати саме відповідачу належну їй на праві власності квартиру, і не розуміла, що підписує спадковий договір.

Спадковий договір зумовлюється особистими відносинами відчужувача і набувача та укладається з добрим ставленням до набувача, за наявності доброзичливих відносин між сторонами спадкового договору.

Про дружні, доброзичливі родинні відносини між відчужувачем ОСОБА_3 та набувачем ОСОБА_1 , який є онуком її рідної сестри, свідчить те, що ОСОБА_3 , маючи проблеми зі здоров`ям, з 2015 року майже два роки проживала в родині відповідача, те, що ще до укладення спадкового договору, а саме, 06.04.2015 року видала на ім`я ОСОБА_1 довіреність на представництво її інтересів, а 21.03.2015 року склала на відповідача заповіт, заповівши йому на випадок її смерті все належне їй на день смерті майно.

А відтак, відносини між ОСОБА_3 та відповідачем і його родиною на момент укладення спадкового договору не були конфліктними, а навпаки, були дружніми, відповідач, його родина, з якими проживала ОСОБА_3 , під час її хвороби, коли вона перебувала у пригніченому стані, протягом майже двох років підтримували її, надавали необхідну допомогу, що позивачем не заперечується.

В суді апеляційної інстанції позивач не заперечувала надання відповідачем та його родиною за час її проживання в родині відповідача протягом двох років необхідної допомоги, здійснення за нею догляду, придбання лікарських препаратів, необхідних для її лікування, а також придбання одягу.

Позивач також не заперечувала здійснення відповідачем ремонту у належній їй на праві приватної власності квартири у м. Львові, ремонтом якої в період часу, коли вона проживала в родині відповідача в м. Ходорів, займався саме відповідач.

Разом з тим, не заперечуючи щодо тих обставин, що ремонтом квартири займався відповідач, він та його родина надавали їй необхідну допомогу та доглядали її, придбавали для неї лікарські засоби та одяг, позивач зазначила, що лікарські засоби і одяг придбавався за її особисті кошти, а будівельні матеріали, необхідні для ремонту квартири, дійсно придбавалися відповідачем, але також за її особисті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що до відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 долучив квитанції, товарні чеки, видаткові накладні на підтвердження придбання та оплати будівельних матеріалів, які доставлялися на квартиру, належну на праві власності позивачу у АДРЕСА_2 , які виписані на прізвище відповідача, що підтверджують оплату придбаних будівельних матеріалів, а беззаперечних доказів на підтвердження своїх тверджень про те, що будівельні матеріали придбавалися за її особисті кошти, позивач суду не надала.

Доводи представника позивача про те, що ремонт квартири проводився відповідачем ще до укладення спадкового договору, а відтак такий не може свідчити про виконання відповідачем спадкового договору, не заслуговують на увагу, оскільки позивачка на час проведення ремонту проживала у м. Ходорів в родині відповідача, вона передала відповідачу ключ від квартири, що свідчить про довірливі відносини між позивачем та відповідачем, і що укладення спадкового договору було передбачливим.

В обґрунтування доводів позивача про те, що лікарські засоби хоча і придбавалися відповідачем, однак за її кошти, позивач долучила до матеріалів справи копії рецептів, чеки на придбання ліків.

Аналізуючи долучені позивачем копії чеків на придбання ліків, слід зазначити, що копії долучених чеків свідчать про те, що ліки придбавалися протягом 2019 -2020 років, після пред`явлення ОСОБА_3 позову про розірвання спадкового договору, чеки на придбання ліків в період 2015-2017 років, коли позивач проживала разом з відповідачем та його родиною в м. Ходорів, матеріали справи не містять, а відтак колегія суддів приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що в період 2015-2017 років ліки придбавалися за її особисті кошти.

На думку колегії суддів, долучені позивачем до матеріалів справи копії рецептів, не є беззаперечним доказом придбання ліків саме позивачем за її особисті кошти, оскільки після купівлі лікарських препаратів рецепти могли зберігатися у позивачки для дотримання прийому цих препаратів, зазначеного лікарем у рецепті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідач не виконує обов`язки, покладені на нього спадковим договором, зокрема, жодного догляду за відчужувачем не здійснює, не допомагає по господарству та у вирішенні побутових проблем, не виконує її розпоряджень, не відвідує її, на спростування таких тверджень ОСОБА_3 відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів.

При цьому суд посилався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі №280/1356/16-ц (провадження №61-18231св18), що у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

І оскільки належне виконання відповідачем своїх зобов`язань не знайшло підтвердження належними та допустимими доказами, на думку суду першої інстанції матеріали справи не містять належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження виконання відповідачем умов спадкового договору, зокрема, щодо надання допомоги, підтримання належних умов проживання та лікування позивачки, суд першої інстанції дійшов до переконання про задоволення позовних вимог.

У спадковому договорі мають бути чітко викладені розпорядження, які повинен виконати набувач.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що пункт 7.1 спадкового договору не передбачає конкретних обов`язків, які повинен виконувати набувач майна за спадковим договором, то такими обов`язками, на думку суду, є обов`язки, що тісно пов`язані зі здійсненням догляду та наданням необхідної допомоги відчужувачу майна, яка є особою похилого віку, 1936 року народження, часто хворіє, в такому віці потребує постійного стороннього догляду та постійної сторонньої допомоги, однак в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання відповідачем такої допомоги.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №2-879/13 (провадження №61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом».

А відтак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, який задовольняючи позов ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами тверджень позивача про те, що набувач майна не виконує обов`язків, передбачених спадковим договором, що є його процесуальним обов`язком.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що покликання відповідача на те, що з позивачка тривалий час проживала разом з ним та його сім`єю, яка і надавала необхідну позивачці допомогу, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 (батько відповідача), ОСОБА_6 (матір відповідача) та ОСОБА_7 (дружина відповідача), зокрема: здійснювали за нею догляд, купували ліки, готували їжу та виконували усі прохання позивачки, не є доказом виконання саме відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за спадковим договором, оскільки набувач майна за спадковим договором ОСОБА_1 повинен особисто виконувати зазначені в договорі зобов`язання.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який задовольняючи позовні вимоги покликався на невиконання особисто відповідачем умов договору, виходячи з того, що він особисто не здійснював догляд за відчужувачем за спадковим договором, ОСОБА_3 , особисто не надавав їй необхідну допомогу, не придбавав особисто лікарські засоби та одяг.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 року (справа №345/23897/17, провадження №61-42285св18) відзначив, що з актів цивільного законодавства та суті зобов`язань, визначених спадковими договорами, не випливає обов`язок набувача виконати зобов`язання особисто.

За обставинами цієї справи, умовами спадкового договору не передбачене особисте виконання ОСОБА_1 умов спадкового договору, пункт 7 спадкового договору передбачає, що за згодою сторін на набувача квартири покладаються обов`язки, однак не зазначено, що ці обов`язки він повинен виконувати особисто, спадковий договір не містять обов`язкової умови виконання обов`язків особисто набувачем.

А відтак, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження виконання особисто ОСОБА_1 зобов`язань за спадковим договором, свідчить про те, що відповідач не виконував в повному обсязі зобов`язань, зазначених в спадковому договорі, що відповідно до ст. 1308 ЦК України є підставою для розірвання спадкового договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції покликався і на те, що відповідач, як набувач майна за спадковим договором, обов`язків, покладених на нього спадковим договором, не виконував і не виконує зазначені у договорі обов`язки під час розгляду справи судом першої інстанції.

Такий висновок суду спростовується матеріалами справи, а також поясненнями самої позивачки, яка повідомила суд про те, що в період часу, коли вона протягом двох років проживала у м. Ходорів разом з відповідачем та його родиною, то ним надавалася необхідна допомога, здійснювався за нею догляд, придбавалися лікарські перепрати та одяг, що свідчить про те, що свої обов`язки за спадковим договором відповідачем протягом 2015 2017 років виконувались.

Крім цього, дійшовши висновку про невиконання відповідачем зобов`язань за спадковим договором, суд першої інстанції не з`ясував причин невиконання відповідачем обов`язків, передбачених умовами спадкового договору, починаючи з весни 2017 року і під час розгляду справи судом першої інстанції, не з`ясував наявності вини відповідача у невиконанні ним обов`язків за спадковим договором після переїзду ОСОБА_3 на початку 2017 року з м. Ходорова до м. Львова.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції з пояснень позивачки ОСОБА_3 , вона відмовилася приймати будь-яку допомогу від відповідача, не хотіла з ним спілкуватися, оскільки стан її здоров`я (в тому числі і психічний) протягом майже двох років, в період часу коли вона проживала в родині відповідача, покращився, вона вже не потребувала допомоги відповідача та його родини, переїхала проживати у м. Львів, у належну їй на праві власності квартиру.

Враховуючи пояснення ОСОБА_3 , з яких вбачається, що вона після переїзду з м. Ходорова до м. Львова відмовилася від допомоги ОСОБА_1 , який намагався цю допомогу надавати, відхиляла надання ним допомоги, не хотіла з ним спілкуватися, а також пояснення ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, який стверджував про те, що намагався надавати допомогу ОСОБА_3 , дзвонив та приходив до неї, приносив продукти харчування, однак вона не хотіла приймати його допомогу, відмовилася приймати його допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що саме відчужувач ОСОБА_3 чинила перешкоди набувачу ОСОБА_1 у виконанні ним обов`язків, передбачених спадковим договором, які він намагався виконувати.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає у поведінці відповідача небажання виконувати передбачені у спадковому договорі обов`язки, не вбачає вини ОСОБА_1 у невиконанні ним обов`язків за спадковим договором після переїзду ОСОБА_3 з м. Ходорів до м.Львів, у ненаданні ним в подальшому допомоги ОСОБА_3 , яка відмовилася приймати його допомогу, відхиляла надання допомоги відповідачем, мотивуючи тим, що у неї є кому надавати їй необхідну допомогу.

За таких обставин колегія суддів не може погодитися з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що умови спадкового договору, передбачені пунктами 7.1 - 7.3, не виконуються з вини відповідача, що саме відповідачем порушуються умови договору, а відтак наявні підстави для розірвання спадкового договору.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту невиконання відповідачем саме з його вини обов`язків, передбачених умовами спадкового договору, зокрема, пунктами 7.1- 7.3 спадкового договору, а відтак неправильним та необгрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та розірвання спадкового договору.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, в тому числі і з пояснень ОСОБА_3 , що саме вона чинить перешкоди у виконанні відповідачем, як набувачем, обов`язків, передбачених спадковим договором.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, порушивши принцип змагальності сторін, обґрунтував оскаржуване рішення припущеннями щодо невиконання відповідачем розпоряджень відчужувача за спадковим договором, мотивуючи свої висновки тим, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами твердження відповідача про невиконання відповідачем обов`язків, передбачених спадковим договором.

На думку колегії суддів, набувач ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами виконання ним, його родиною обов`язків, передбачених спадковим договором та розпоряджень відчужувача ОСОБА_3 протягом майже двох років з часу укладення спадкового договору, під час проживання відчужувача ОСОБА_3 у м. Ходорів, що визнавалося позивачем та нею не заперечувалося, а також довів відсутність його вини у невиконанні обов`язків за спадковим договором після переїзду ОСОБА_3 у м. Львів, яка відмовилася від допомоги, яку намагався надати відповідач з тих підстав, що у неї є кому за нею доглядати і надавати їй необхідну допомогу.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що ОСОБА_1 ухилявся від виконання обов`язків щодо забезпечення ОСОБА_3 лікарськими засобами, а долучення позивачем до матеріалів справи лікарських рецептів, не може бути беззаперечним доказом тверджень позивачка про те, що вона сама придбавала ліки, оскільки в суді апеляційної інстанції позивач не заперечувала придбання ліків відповідачем, однак ствердила що ліки купувались за її особисті кошти.

Заперечуючи щодо позову, щодо обґрунтувань позову невиконанням набувачем майна за спадковим договором, яким є відповідач, розпоряджень відчужувача, яким є позивач, відповідач зазначав про те, що позивач протягом майже двох років проживала разом з ним та його родиною в м. Ходорів, він та його родина нею опікувався, саме він придбавав необхідні ліки, одяг, він та його родина доглядали за нею, надавали необхідну допомогу, займалися її лікуванням, чого позивач в суді апеляційної інстанції не заперечувала.

Судом апеляційної інстанції, з пояснень як позивача, так і відповідача встановлено, що після покращення стану здоров`я позивачки та її переїзду у м. Львів, позивач відмовилася від допомоги та догляду, яку намагався надавати відповідач, уникала спілкування з ним, не допускала його у квартиру, не надавала йому жодних розпоряджень, пов`язаних з доглядом і допомогою, і як пояснила позивач, причиною відмови від допомоги відповідача було те, що їй надають допомогу інші особи.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність вини відповідача в подальшому невиконанні обов`язків, передбачених спадковим договором, оскільки позивач відмовлялася від такої допомоги, чинила перешкоди відповідачу у виконанні ним умов спадкового договору, маючи на меті отримувати таку допомогу від інших осіб, у зв`язку з чим 17.11.2017 року звернулася до суду з позовом про розірвання спадкового договору.

Про намір ОСОБА_3 щодо нового розпорядження належною їй на праві власності квартирою свідчить її заява від 04.09.2019 року, адресована голові Франківського районного суду м. Львова, у якій вона просить пришвидшити розгляд справи, мотивуючи тим, що їй 83 роки, тривалий розгляд справи створює їй незручності у визначенні спадкоємця, який би міг надавати їй необхідний догляд.

Зміст такої заяви, на думку суду, свідчить про те, що підставою розірвання спадкового договору є саме незручності у визначенні спадкоємця.

Аналізуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, з огляду на те, що ОСОБА_3 не бажає отримувати допомогу та догляд від відповідача, оскільки таку допомогу їй надаватимуть інші особи, чого і не заперечувала в суді апеляційної інстанції, що, на думку суду, не може бути підставою для розірвання спадкового договору, колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для розірвання спадкового договору, оскільки ОСОБА_1 відповідно до ст. 614 ЦК України довів відсутність своєї вини у невиконанні ним обов`язків, передбачених спадковим договором після переїзду ОСОБА_3 з м. Ходорова до м. Львова, після пред`явлення нею позову до суду про розірвання спадкового договору.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що ОСОБА_1 не виконував умови спадкового договору, оскільки за час проживання ОСОБА_3 разом з відповідачем та його родиною у м. Ходорів, позивач протягом майже двох років не мала жодних претензій з приводу виконання ОСОБА_1 умов спадкового договору, приймала допомогу відповідача і його родини, і з вимогами про розірвання спадкового договору до суду не зверталася.

Конфліктні відносини, які склалися між позивачем і родиною відповідача, не можуть бути підставою для розірвання спадкового договору.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для розірвання спадкового договору, укладеного 23 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

А відтак оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання спадкового договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк