Справа № 346/1313/15-ц
Провадження № 2/346/133/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого-судді Яремин М.П.

з участю секретаря Сав`яка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення із житлової квартири, що обтяжена іпотекою,-

в с т а н о в и в:

16.03.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», з урахуванням уточнення, звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, 09.08.2007 року між ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1403 pv3-07. Згідно з п. п. 2.1, 3.2 кредитного договору, банк відкрив позичальникові відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 25 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути отримані в рахунок погашення кредитної лінії грошові кошти до 09.08.2017 року і сплатити за користування кредитними коштами проценти в розмірі 16 % річних (п.4.1 кредитного договору із врахуванням додаткової угоди від 01.09.2008 року).

В забезпечення виконання зобов`язання, що випливають з умов вказаного кредитного договору між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит" укладено іпотечний договір, посвідчений 09.08.2007 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М., зареєстрований в реєстрі за № Д-382, згідно з яким в іпотеку передано нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 192,3 м. кв., житловою - 121,7 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із порушенням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань щодо строків повернення кредитних коштів банк звернувся до суду із заявою про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором та 11.09.2009 року Коломийським міськрайонним судом винесено судовий наказ про стягнення з позичальника 271 892,43 грн. З метою примусового виконання вказаного судового рішення 20.11.2013 року відділом ДВС Коломийського МРУЮ відкриті виконавчі провадження №40897942 та №40897819, про що винесені відповідні постанови.

Зобов`язання за кредитним договором відповідачами порушуються, а судовий наказ про стягнення заборгованості ні в добровільному, ні у примусовому порядку не виконано, оскільки листи - вимоги про порушення зобов`язань, що отримані іпотекодавцями 27.10.2014 року та 02.02.2015 року, залишені без задоволення. Вказані дії відповідачів грубо порушують права банку на задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки наявність зареєстрованих осіб у заставному будинку значно знижує його купівельний попит, що в свою чергу призводить до неможливості виконання судового наказу від 11.09.2009 року.

Тому ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 на користь АТ "Банк "Фінанси та Кредит" за кредитним договором № 1403 pv3-07 від 09.08.2007 року в загальній сумі, в еквіваленті до національної валюти, 2 376 814,06 грн. ( з яких: за основною сумою (тілом) кредиту 23 579,20 доларів США (540 590,88 грн.); за відсотками 12 695,73 доларів США (291 069,93 грн.); по пені 1 545 153,25 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 192,3 м. кв., житловою - 121,7 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; способом реалізації предмету іпотеки визначити - реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; примусово виселити ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб, які проживають та зареєстровані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; відстрочити виконання рішення про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб, які проживають та зареєстровані у житловому будинку за вищевказаною адресою, до моменту скасування встановленого Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторію; стягнути з відповідачів в солідарному порядку судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в сумі 487,20 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.09.2015 року (про задоволення позову) та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.12.2015 року (щодо скасування вказаного рішення в частині визначення початкової ціни) скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 241-243).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 18.12.2020 року залишено без розгляду справу за позовною заявою ПАТ "Банк"Фінанси та кредит" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення із житлової квартири, що обтяжена іпотекою, в зв`язку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання та неподанням позивачем без поважних причин витребуваних судом доказів, необхідних для вирішення спору (т.3, а.с. 45, 46).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.05.2021 року ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 18.12.2020 року скасовано, а справу направлено в суд першої інстанції для продовження розгляду (т. 3, а.с. 105-107).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Коломийського міськрайонного суду від 21.05.2021 року справу передано судді Яремин М.П. (т.3, а.с. 113).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01.07.2021 року залучено у справу за вказаним позовом правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» - Державну іпотечну установу (т.3, а.с. 168-169).

Представник Державної іпотечної установи в судове засідання не з`явився. 22.06.2021 року представник останньої, адвокат Тодосієнко В.М. надіслав до суду письмове клопотання, в якому просить розгляд справи проводити у відсутності представника вказаної установи (т.3, а.с.119-121). 09.12.2021 року ОСОБА_3 надіслав до суду письмову заяву, в якій просив, посилаючись на ст. 212 ЦПК України, забезпечити проведення судового засідання у режимі відеоконференції, поза межами суду, з використанням системи відеоконференцзв`язку "EasyСon" (т.3, а.с. 233-235), яка ухвалою суду від 13.12.2021 року задоволена. Однак, в наступні судові засідання вказаний представник з невідомих причин не вийшов на зв`язок в режимі відеоконфренції.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися за зареєстрованим місцем проживання. 20.09.2021 року відповідач ОСОБА_2 у електронній формі звернення громадян зазначив про необхідність перенесення судового засідання, призначеного на 22.09.2021 року, у зв`язку з неможливістю прибуття відповідачів (перебування за кордоном (т. 3, а.с. 183)). 21.10.2021 року в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просив розгляд справи відкласти у зв`язку з необхідністю залучення адвоката та надання можливості ознайомлення з матеріалами справи, про що також подав письмове клопотання (т. 3, а.с.204). 10.05.2022 року від відповідачів електронною поштою надійшла до суду письмова заява (без зазначення їх підписів), в якій просять розгляд справи відкласти у зв`язку з їхнім перебуванням за межами України, однак, підтверджуючих документів не надали (т.4, а.с. 42).

Представник відповідача, адвокат Микитюк Р.В. 15.11.2021 року електронною поштою надіслав до суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи, з якими ознайомився 10.12.2021 року (т.3, а.с. 222); 13.12.2021 року - про вирішення за відсутності відповідача та його представника питання щодо розгляду справи в режимі відеоконференції для забезпечення участі представника позивача в розгляді справи (т.3, а.с. 246); 27.01.2022 року - про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю в справі № 346/2033/21, що розглядається Івано-Франківським апеляційним судом Івано-Франківської області (т.4, а.с. 5); 21.02.2022 року - про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні (т.4, а.с.18), однак, підтверджуючих документів не надав; 11.04.2022 року ОСОБА_4 електронною поштою надіслав до суду письмове повідомлення, в якому зазначив, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 умов договору розірвано правовідносини, тому ОСОБА_4 не представляє інтереси ОСОБА_2 в даній справі. Інших причин своїх неявок відповідачі суду не повідомили.

01.02.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Луцак А.О. подав до суду відзив на позов, в якому вказано, що згідно із Законом України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника ) нерухоме майно, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку. Враховуючи, що відповідно до п.2.1. кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 25 000 доларів США; предметом іпотеки, на який банк просить звернути стягнення, є житловий будинок, загальною площею 192,3 кв. м. та житловою - 121,7 кв. м.; відповідач постійно проживає в даному будинку та іншого житла у власності немає, вимога про стягнення житлового будинку як предмета іпотеки не підлягає задоволенню. Звертає увагу, що відповідно до п.2 ч. 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника ) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, при недостатності коштів, одержуваних стягувачем від реалізації (переоцінки ) предмета застави (іпотеки). Позовна вимога стосується стягнення предмета іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості та оскільки майнова оцінка предметів іпотеки не проведена позивачем, то і виконати дану вимогу суду не надається можливим. Тому просить в задоволенні позову відмовити (т.2, а.с. 59-60).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.).

Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, враховуючи тривалість перебування вказаної справи в провадженні суду, суд вважає, що чергове перенесення розгляду справи призведе до порушення вищевказаного строку, а тому в задоволенні клопотання відповідачів слід відмовити.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів.

21.03.2019 року представник позивача, ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», адвокат Репак В.В. електронною поштою надіслав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що кредитні кошти надані позичальнику відповідно до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 09.08.2007 року, який за своєю суттю не є споживчим кредитом, оскільки видача кредитних коштів здійснювалась в рамках відновлювальної кредитної лінії, а самі кошти надані не для споживчих потреб в розумінні діючого на той час Закону України Про захист прав споживачів . Тому на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Крім того, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, тому даний закон не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не виконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасового забороняє його примусово стягувати. Щодо визначення вартості предмета іпотеки посилається на правий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.03.2018 року у справі № 235/3619/15-ц, відповідно до якого лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Оскільки відповідачами не доведено погашення заборгованості по кредитному договору, то позовні вимоги про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок кредитного боргу, підлягають задоволенню (т.2, а.с. 87-92).

19.06.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Луцак А.О. подав до суду заперечення на письмові пояснення позивача, в яких вказує, що посилання позивача на те, що в даному випадку кредит не є споживчим, а тільки відновлювальною кредитною лінією, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин договір про відкриття кредитної лінії є один із видів кредитного договору, а кредитна лінія однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами ( траншами ). ОСОБА_1 як фізична особа, а не підприємець отримала кредит для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, даний кредитний договір є споживчим кредитом, а тому на нього розповсюджується дія Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Також зазначає, що посилання позивача на постанову ВП Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 235/3619/15-ц є безпідставним, оскільки в справі, яка розглядається Коломийським міськрайонним судом не зазначення в резолютивній частині рішення початкової ціни предмету іпотеки в грошовому вираженні не є лише одним порушенням процесуального законодавства, оскільки стягнення предмету іпотеки є майновою вимогою і важливим є сума судового збору, яка сплачена банком. Важливим для вирішення спору також є визначення суми заборгованості за кредитним договором. Згідно з умовами договору іпотеки від 09.08.2007 року загальна вартість предмету іпотеки становить 454 000 грн., що на момент укладення договору становило 90 000 доларів США. Станом на 2019 рік вартість такого майна не визначена. Як вбачається з позовної заяви, сума заборгованості за кредитом становить 271 892,43 грн., що свідчить про те, що позивачем не зменшено суму заборгованості згідно платежів відповідача по основному кредиту, які він проводив в 2010-2015 роках. Тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити (т.2, а.с. 128-130).

В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16.03.2015 року ПАТ «Банк Фінанси та кредит» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення із житлової квартири, що обтяжена іпотекою (т.1, а.с.2-3).

Судом також встановлено, що 09.08.2007 року між ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1403pv3-07, згідно з п.п. 2.1., 3.2., 4.1. якого банк відкрив позичальникові відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 25 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 09.08.2017 року і сплатити банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 16 % річних, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 01.09.2008 року (т.1, а.с. 7-8, т. 2, а.с. 153).

Виконання позичальником умов кредитного договору забезпечено іпотечним договором від 09.08.2007 року, укладеним між ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит" (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець-позичальник), ОСОБА_2 (іпотекодавець - майновий поручитель), посвідченим приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М. та зареєстрованим в реєстрі за № Д-382, згідно з умовами якого в іпотеку передано житловий будинок, загальною площею 192,3 кв.м., житловою - 121,7 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 4-6).

Пунктом 1.1. іпотечного договору передбачено, що цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, яка випливає з кредитного договору № 1403 pv3-07 від 09.08.2007 року, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, а саме повернення кредиту, сплати процентів за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором.

Згідно з п.1.3. іпотечного договору право власності на предмет іпотеки підтверджено рішенням Коломийського місцевого міського суду Івано-Франківської області від 05.12.2002 року (справа № 2-43/2002) та зареєстрованого Коломийським МБТІ 05.03.2003 року. За домовленістю сторін станом на дату укладення цього договору загальна вартість предмета іпотеки складає 454 500 грн., що еквівалентно 90 000 доларів США.

Пунктами 5.2., 5.5.2. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту або несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; якщо виникла заборгованість зі сторони іпотекодавця-позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом; або при несплаті чи частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (штрафних санкцій). Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмета іпотеки прилюдних торгів встановлюється за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцями та іпотекодержателем, якщо така згода не досягнута - спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги на підставі оцінки предмета іпотеки.

11.09.2009 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області видано судовий наказ та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1403 pv3-07 від 09.08.2007 року в розмірі 271 892,43 грн. на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (т.1, а.с. 9).

Вказане також підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами справи №2-н-611 за заявою ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про видачу судового наказу про стягнення на користь останнього в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за вказаним кредитним договором. Загальна сума заборгованості за вказаним договором визначена в розмірі 271 892,43 грн. станом на 31.08.2009 року та складається із заборгованості: по сплаті кредиту 24 628,38 доларів США (1 долар США по курсу станом на 31.08.2009 року становив 7,989 грн.); відсотків 2 836,95 доларів США; пені 52 471,91 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором (арк. вказаної справи 10, 11, а також т.4, а.с.43-46 цієї справи).

Даний судовий наказ звернуто до примусового виконання.

20.11.2013 року державним виконавцем ВДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції відкриті виконавчі провадження, про що винесено відповідні постанови (т.1, а.с. 10 та на звороті).

14.11.2014 року банком направлено відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового будинку, що перебуває в іпотеці банку, які отримані ними 27.10.2014 року та 02.02.2015 року (т.1, а.с. 11, 12 та на звороті), однак, залишені ними без задоволення.

Згідно з розрахунком загальної суми заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 15.04.2015 року банком визначена заборгованість в загальній сумі 2 376 814,06 грн., з яких: 23 579,20 доларів США (540 590,88 грн.) заборгованості за кредитом; 12 695,73 дол. США (291 069,93 грн.) заборгованості по процентах за користування кредитом та 1 545 153,25 грн. пені (т. 1, а.с.27-32).

11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" укладено договір відступлення прав вимоги №17/4В, за яким Державна іпотечна установа набула всіх прав вимоги за іпотечними договорами, у тому числі по договору ОСОБА_1 , відомості про здійснення такого відступлення зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підтверджується відповідним Витягом (т. 2, а.с. 132-140).

Згідно з даними ухвали Коломийського міського районного суду Івано-Франківської області від 24.07.2019 року (справа № 346/2484/19) замінено стягувача публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу (ідентифікаційний код 33304730) щодо виконання судового наказу, виданого Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 11.09.2009 року в справі 2-н-611, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 , заборгованості за кредитним договором № 1403pv3-07 від 09.08.2007 року в загальному розмірі 271 892,43 грн. (т.2, а.с. 161-163).

Державною іпотечною установою на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за вищевказаним договором (т.2, а.с. 182-184).

В розрахунку заборгованості, наданому Державною іпотечною установою станом на 08.10.2021 року, вказано, що заборгованість за вказаним кредитним договором становить 995 844,51 грн. та складається із: 540 590,88 грн. сума основного боргу; 291 069,93 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 164 183,70 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми боргу (період розрахунку з 15.04.2015 року по 08.10.2021 року (т.3, а.с. 212-214).

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а згідно ст. 615 цього ж Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 6 ст.3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Отже, дотримання процедури повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, встановленої частиною першою статті 35 Закону, є обов`язковим у разі, якщо іпотекодержатель має намір здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Щодо вимоги про виселення з іпотечного майна слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), а також правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Отже, за змістом цих норм, визначальним при вирішенні питання про наявність підстав для виселення із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки без надання іншого постійного жилого приміщення є встановлення того, за які кошти придбано іпотечне майно: за рахунок кредитних (позичених) коштів, чи за особисті кошти іпотекодавця (іпотекодавців).

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту й забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15; від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15; від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц.

Встановлено, що 09.08.2007 року між ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1403pv3-07; того ж дня між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець-позичальник), ОСОБА_2 (іпотекодавець - майновий поручитель), укладений іпотечний договір, за яким останні передали кредитору в іпотеку житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить останнім на праві приватної власності на підставі рішення Коломийського місцевого міського суду Івано-Франківської області від 05.12.2002 року. Тобто придбання житла відбулося до укладання кредитного договору, іпотечного договору, а також до фактичного отримання позичальником 09.08.2007 року кредитних коштів.

Враховуючи, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, придбаний не за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, до укладення кредитного договору та передачі будинку в іпотеку, відсутні підстави для виселення відповідачів із згаданого будинку без визначення іншого житлового приміщення, в яке має бути здійснено таке виселення. Позивач не довів придбання будинку, що є предметом іпотеки, виключно за кредитні кошти, а також наявність іншого житла у відповідачів для проживання чи житла, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, а тому виселення відповідачів без одночасного надання їм іншого постійного житла, про яке має бути зазначено у рішенні суду, є неможливим.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09.09.2015 у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Установлений Законом України мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором та не може бути підставою для відмови в позові, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Таке обмеження можливо за наявністю обов`язкових складових.

З наведеного вбачається, що для того, щоб норми даного Закону діяли, необхідна одночасна наявність наступних підстав: 1) нерухоме майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами в іноземній валюті; 2) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; 3) у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 4) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

В свою чергу, Верховною Радою України прийнято Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (опубліковано 16 липня 2020 року). Законом вносяться зміни до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині уточнення певних правових конструкцій, поширення неможливості позбавлення житла осіб, які хоч і не зареєстровані в іпотечному житлі, однак фактично в ньому проживають. Також продовжується чинність Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до прийняття окремого закону, який врегульовує не тільки питання реструктуризації заборгованості позичальників за валютними кредитами, а й порядок та особливості звернення стягнення на іпотечне майно. Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з 1 січня 2022 року.

Згідно з пунктом 7 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом:

1) обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі:

-наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника;

-відсутності станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 1 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 1 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації;

2) виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом г частини першої статті 121 Земельного кодексу України.

Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:

-предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

-у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

-предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

-предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

-предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Судом встановлено, що відповідно до підпункту 2 пункту 7 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» зобов`язання відповідача за кредитним договором підлягало обов`язковій реструктуризації за його заявою, оскільки виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки - спірним житловим будинком загальною площею 192,3 кв. м., який використовується відповідачами як постійне місце проживання та відсутні докази в матеріалах справи, що останні мають у власності інше житлове нерухоме майно.

Згідно з підпунктом 3 пункту 7 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Закон України «Про споживче кредитування» доповнений пунктом 7 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення на підставі Закону України від 13.04.2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті, який набрав чинності 23.04.2021 року. Таким чином, строк для подання відповідачем заяви позивачу про реструктуризацію зобов`язань, передбачених кредитним договором, сплив 23.07.2021 року.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення вищевказаного Закону Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втратив чинність відсутні підстави для застосування його положень у даній справі.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підставі наведеного, оскільки відповідачі не виконують належним чином свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка судовим наказом Коломийського міськрайонного суду від 11.09.2009 року стягнута в солідарному порядку з відповідачів (як позичальника та майнового поручителя) на користь банку, який також не виконано, а доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачі суду не надали, а також не подали будь-яких доказів на спростування наданого банком розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до наданого ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» розрахунку, останній обраховував заборгованість за період з 09.08.2007 року по 15.04.2015 року; в розрахунку заборгованості, наданому Державною іпотечною установою, - за період з 15.04.2015 року по 08.10.2021 року.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» реалізувало своє право на дострокове повернення заборгованості.

Судовим наказом, виданим Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 11.09.2009 року в справі № 2-н-611, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1403pv3-07 від 09.08.2007 року в розмірі 271 892,43 грн., яка обрахована згідно з вимогою заявника (стягувача) станом на 31.08.2009 року (т.4, а.с. …. арк. вказаної справи 10, 11).

Таким чином, за рахунок предмета іпотеки підлягає погашенню заборгованість за кредитом, відсотками та пенею, нарахована за період до 31.08.2009 року.

Отже, позовні вимоги в частині вимог звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають заловоленню шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки вищевказаний житловий будинок, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1403pv3-07 від 09.08.2007 року, яка станом на 31.08.2009 року становить 271 892,43 грн. (по сплаті кредиту 24 628,38 доларів США (1 долар США по курсу НБУ станом на 31.08.2009 року становив 7,989 грн.), що за курсом НБУ станом на день проведення розрахунку було еквівалентно 196 756,13 грн.; відсотків 2 836,95 доларів США (22 664,39 грн.); пені 52 471,91 грн.), шляхом проведення прилюдних торгів.

Враховуючи, що умовами договору іпотеки передбачено домовленість сторін щодо загальної вартості предмета іпотеки в сумі 90 000 доларів США, слід визначити початкову ціну предмета іпотеки в сумі 2 632 500 грн., що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення суду становить 90 000 доларів США.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судом також встановлено, що позивачем за звернення до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн., як за вимоги немайнового характеру, що стверджується платіжним дорученням від 13.02.2015 року (т.1, а.с. 1). Однак, з даним твердженням суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 р. № 5, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред`явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов`язання (стягнення заборгованості тощо). Вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави, пред`явлена до звернення до суду з вимогою про виконання основного зобов`язання, оплачується судовими збором як вимога майнового характеру. При цьому ціна позову визначається розміром виконання, на яке претендує заставодержатель за рахунок заставленого майна.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог та розрахунку заборгованості за кредитним договором на час її подачі наявна заборгованість основної суми (тіла) кредиту, яка значно відрізняється від заборгованості, стягнутої судовим наказом від 11.09.2009 року, а тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет застави не може оплачуватися судовим збором як вимога немайнового характеру, оскільки вона пред`явлена не після вирішення вимоги про виконання основного зобов`язання.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частинах судові витрати, які складаються із 487,20 грн. сплаченого судового збору, а на користь держави судовий збір в сумі 3 166,80 грн. (станом на 01.01.2015 року ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (1 218 грн.):1 218*3=3 654 487,20=3 166,80).

На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 615, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 7, 33, 40, 41 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР та, керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, ч.2 ст.247, ст. ст. 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1403pv3-07 від 09.08.2007 року, укладеним між ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка станом на 31.08.2009 року становить 271 892 (двісті сімдесят одну тисячу вісімсот дев`яносто дві) гривні 43 копійки та складається із заборгованості: по сплаті кредиту 24 628,38 доларів США (1 долар США по курсу НБУ станом на 31.08.2009 року становив 7,989 грн., що за курсом НБУ станом на день проведення розрахунку було еквівалентно 196 756,13 грн.); відсотків 2 836,95 доларів США (що за курсом НБУ станом на день проведення розрахунку було еквівалентно 22 664,39 грн.); пені 52 471,91 грн., звернути стягнення на житловий будинок, загальною площею 192,3 кв. м., житловою - 121,7 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та є предметом іпотеки згідно з іпотечним договором, укладеним 09.08.2007 року між ТОВ «Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 (іпотекодавець-позичальник), ОСОБА_2 (іпотекодавець - майновий поручитель), посвідченим того ж приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М. та зареєстрованим в реєстрі за № Д-382.

Способом реалізації предмету іпотеки визначити шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною - 2 632 500 (два мільйони шістсот тридцять дві тисячі п`ятсот) гривень, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення суду становить 90 000 (дев`яносто тисяч) доларів США.

В решті вимог відмовити в зв`язку з їхньою безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь Державної іпотечної установи, як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», , адреса: 01133, м. Київ, бульвар Л.Українки, 34, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь Державної іпотечної установи як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», , адреса: 01133, м. Київ, бульвар Л.Українки, 34, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір в сумі 1 583 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят три) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , в дохід держави судовий збір в сумі 1583 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят три) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: Державна іпотечна установа як правонаступник ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»,, адреса: 01133, м. Київ, бульвар Л.Українки, 34.

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 12 травня 2022 року.

Суддя Яремин М. П.