Постанова

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 640/13731/19

провадження № 61-17057св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція»,

відповідач - ОСОБА_1 , Харківська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 та касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на постанову Харківського апеляційного суду від

15 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Котелевець А. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У липні 2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») звернувся з позовом до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що Харківською місцевою прокуратурою № 1 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні

№ 0004660 від 28 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що пунктом

3 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 332/09 від 23 грудня 2009 року ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно, 2 200,0 кв. м,

з яких 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1200,0 кв. м - для ведення садівництва по АДРЕСА_1 . Пунктами 69, 69.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 23/10 від 24 лютого 2010 року змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв. м кв. м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1 200,0 кв. м, для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , та вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_1 . Зазначені рішення зумовили видання ОСОБА_1 державних актів на право власності на вказані земельні ділянки.

Разом з тим, земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 є землями державної власності лісогосподарського призначення та знаходяться у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що підтверджується доданими до позовної заяви картографічними матеріалами, а тому вказані рішення Харківської міської ради є незаконними, а земельні ділянки підлягають поверненню.

На підставі викладеного, прокурор просив:

визнати незаконним та скасувати пункт 3 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 332/09 від 23 грудня 2009 року, яким

ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно, 2 200,0 кв. м, з яких 1 000.0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд та 1 200,0 кв. м - для ведення садівництва по

АДРЕСА_1 ;

визнати незаконним та скасувати пункти 69, 69.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 23/10 від 24 лютого 2010 року щодо зміни цільового призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв. м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1 200,0 кв. м, для ведення садівництва по АДРЕСА_1 та передачу у приватну власність ОСОБА_1 вказаних земельних ділянок;

визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії

ЯЛ № 186148, зареєстрований 11 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0118, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯЛ № 186147 зареєстрований 11 серпня 2010 на право власності на земельну ділянку

з кадастровим номером :14:006:0119, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати з володіння ОСОБА_1 земельні ділянки в кадастровими :14:006:0118 та :14:006:0119, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та передати державі, у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»;

- стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року

у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що матеріалах справи відсутні належні та достатні докази в підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим

в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю та недоведеністю.

Спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 розташовані в межах міста Харкова, належать до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а відповідно право розпорядження ними від імені громади мала саме Харківська міська рада як орган місцевого самоврядування.

Судом, із змісту доданого позивачем витягу із ЄРДР (арк. справи 118) встановлено, що позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення у вигляді прийняття Харківською міською радою неправомірних рішень про виділення земельних ділянок - 02 вересня 2015 року, тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави. Позивач звернувся з даним позовом 11 липня 2019 року, тобто

з пропуском строку позовної давності. Поважних причин пропуску такого строку у позові не наведено, а посилання позивачів у клопотанні про поновлення строків позовної на те, що позовна давність бере свій початок

з моменту коли органом прокуратури було повідомлено Державне агентство лісових ресурсів України, Державне підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» про вибуття спірних земельних ділянок із володіння держави, судом не приймаються як таке, що суперечить нормам ЦК України,

а відтак судом вбачаються підстави для відмови в задоволенні позову, в тому числі і з підстав пропуску строку позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що вилучення для нелісогосподарських потреб спірних земельних ділянок державної власності, що віднесені до земель лісогосподарського призначення та перебуває

у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»,

і передання у приватну власність такої ділянки не належало до повноважень Харківської міської ради.

Суд першої інстанції відхилив та не взяв до уваги надані прокурором на обґрунтування позову докази, а саме: висновок судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27 травня 2019 року

№ 7268/7269, що виготовлений експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса (а. с. 62-113 т. 1) та лист Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17 грудня 2018 року № 591 (а. с. 49-50 т. 1), до якого додано схему розташування земельних ділянок, за змістом якого перелічені в ньому земельні ділянки знаходяться в межах 161 кварталу Південного лісництва Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція». При цьому помилково виходив з того, що згадані докази не є належними, оскільки судова експертиза була проведена у межах кримінального провадження

з метою перевірки обставин, що підлягають відповідному з`ясовуванні під час відповідного кримінального провадження, а вказані у листі ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17 грудня 2018 року № 591 кадастрові номери земельних ділянок, не тотожні із тими, які було присвоєно земельним ділянкам виділеним відповідачу, додана схема є фотокопію публічної кадастрової карти з обведеними межами земельних ділянок. Наведені з цього приводу доводи апеляційних скарг є обґрунтованими.

Тому необґрунтованими є заперечення відповідачів щодо наявності

у Харківської міської ради повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками.

Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від

31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Тому відсутність такого рішення держави в особі ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки відбулось без вираження волі власника, а також - без відповідного погодження Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118) та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119). Тому позов прокурора

є обґрунтованим.

Однак враховуючи, що прокурором при зверненні до суду із позовною заявою пропущена позовна давність, а відповідач просить її застосувати, суд вважає, що в позові слід відмовити в зв`язку з пропуском позовної давності. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень, в тому числі і прокурора, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів саме держави. Судом, із змісту доданого позивачем витягу із ЄРДР встановлено, що позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення у вигляді прийняття Харківською міською радою неправомірних рішень про виділення земельних ділянок - 02 вересня

2015 року, тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави. Таким чином, передбачена статтею 257 ЦК України позовна давність почала спливати з моменту коли позивач дізнався про порушення інтересів держави і наразі сплинула 02 вересня 2018 року, а позивач звернувся з даним позовом 11 липня 2019 року, тобто з пропуском позовної давності.

При цьому суд першої інстанції правильно встановив, що поважних причин пропуску позовної давності у позові не наведено, а посилання представника Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» у поданому клопотанні про поновлення позовної давності на те, що початок позовної давності слід визначати з моменту коли органом прокуратури було повідомлено Державне агентство лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про вибуття спірних земельних ділянок із володіння держави, судом обґрунтовано були відхилені як таке, що суперечить нормам ЦК України. Право власності на спірні земельні ділянки хоча й не зареєстровані у державному реєстрі прав станом на 20 листопада 2018 року, однак спірні акти на землю значно раніше пройшли державну реєстрацію відповідно до діючого на той час порядку, оскільки вони були зареєстровані у Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 02 серпня 2010 року, тобто - більше ніж за вісім років до звернення до суду позовом по цій справі.

Позивачі, діючи розумно у своїх майнових інтересах мали бути обачливими та вчасно відслідковувати ситуацію стосовно долі державних земель лісогосподарського призначення, які перебувають у їх зоні відповідальності. Для цього у нього з огляду на публічний розгляд спірних рішень Харківської міської ради та процедуру затвердження проекту відведення спірних земельних ділянок - не було істотних та непереборних перешкод, які б не дозволили позивачу вчасно виявити приватизацію спірних земельних ділянок у 2010 році і звернутися до суду в межах позовної давності. Належних

і допустимих доказів на спростовування цього до суду не було надано.

Оскільки на день звернення до суду з позовом позовна давність спливла, про її застосування якої заявлено відповідачем у спорі, тому відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України та з урахуванням принципу правової визначеності, апеляційний суд у задоволенні позову відмовив.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2020 року заступник прокурора Харківської області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов

в повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд під час вирішення питання про дотримання позовної давності для звернення до суду в цивільному судочинстві має, по-перше, установити дату, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, по-друге, установити дату, коли особа звернулася до суду, і по-третє, з`ясувати, чи в межах передбаченого законодавством строку особа звернулася до суду.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. Тому, згідно зі статтею 261 ЦК України перевірці підлягає факт обізнаності про порушення права саме позивачів, а не прокурора. Разом з цим,

у матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивачів - Державного агентства лісових ресурсів України та ДП «Харківська науково-дослідна станція» про прийняття Харківською міською радою спірних рішень.

Харківській місцевій прокуратурі № 1 про вказані порушення законодавства стало відомо під час досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0004660 від 28 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України. Разом з цим, позивачам стало відомо з листів місцевої прокуратури від 07 травня 2019 року та 23 жовтня 2018 року (листи Державного агентства лісових ресурсів України від 06 червня 2019 року та ДП «Харківська лісова науково - дослідна станція» від 09 листопада 2018 року, які містяться в матеріалах справи).

Більш того, слід зазначити про непоширення правил про давність до застосування наслідків витребування земельних ділянок та природних ресурсів, за якими закріплено правовий титул (правова підстава) власності на землю за Українським народом. Тобто доки зберігається правовий титул, суб`єкт права власності зберігає повноваження правової охорони та захисту свого права. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність

і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене

у чинному законодавстві України.

Відповідні приписи щодо охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння

є доступними, чіткими та передбачуваними. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом, місцевого самоврядування, має на меті контроль за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У листопада 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права (статей 55, 116, 122 ЗК України, норми ЛК України) та порушено норми процесуального права. Всі землі

в межах населених пунктів (у даному випадку - м. Харків), у т.ч. зайняті зеленими насадженнями, які не віднесені до категорії лісів, відносяться до земель комунальної власності, а відтак розпоряджатися ними має право орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримала земельні ділянки у власність не за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що такі земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення.

Зазначені обставини слідують у т. ч. із рішень Харківської міської ради: «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №332/09 від 23 грудня 2009 року; «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №23/10 від 24 лютого

2010 року, яким передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд, та земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1200,0 кв. м, для ведення садівництва по АДРЕСА_1 . Тобто спірні рішення щодо зміни цільового призначення (з земель лісів на інші категорії земель) органом місцевого самоврядування не приймалося на усьому етапі передачі таких земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , що свідчить про те, що спірні земельні ділянки не відносилися до земель лісового фонду (лісогосподарського призначення).

Апеляційним судом грубо порушено норми статті 263 ЦПК України в частині повного і всебічно з`ясування обставин справи, оскільки проігноровано наданий відповідачем висновок судової земельно-технічної експертизи

№ 11760 від 30 червня 2020 року за цивільною справою № 640/13731/19, виконаний експертами на підставі заяви ОСОБА_1 у порядку статті 106 ЦПК України (зазначений висновок наявний в матеріалах справи) та не перевірив докази, які спростовують належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, формально самоусунувшись від встановлення дійних обставин справи та перевірки їх доказами.

Встановлення точного місця розташування земельних ділянок

з кадастровими номерами №№ :14:006:0118, :14:006:0119 та земельних ділянок, які перебувають у межах кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» та вирішення питання щодо накладення земельних ділянок (повне або часткове накладення в межах координат поворотних точок меж тих земель, які перебувають у ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» у складі кварталу 161 Південного лісництва, тобто встановлення тотожності спірних земельних ділянок із тією, якою користується державне підприємство, є необхідним та вирішальним при розв`язанні даного спору.

У грудні 2020 року представник Харківська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу прокурора, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення -без змін.

Відзив мотивований тим, що розмежування земель державної та комунальної власності відбулось лише 1 січня 2013 року, внаслідок чого лише з 01 січня 2013 року вважаються розмежованими землі відповідно до положень статей 83 і 84 ЗК України, а на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківська міська рада відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК цілком правомірно розпоряджалась землями в межах населених пунктів, у тому числі також і землями державної власності, оскільки зазначені повноваження були передбачені діючим на той час законодавством. Аналогічних висновків дійшов і експерт у висновку експертів від 27 травня 2019 року № 7268/7269, який надано прокурором до позовної заяви на підтвердження своїх вимог (пункт 3 питання 4 (арк. 24 Висновку)).

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави

у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Отже, прокурор як позивач вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо після прийняття вказаного рішення Харківської міської ради. Відповідно до Наказу Генерального прокурора України від 19 вересня 2005 року № 3гн «Про організацію наглядової діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів», який діяв на момент прийняття рішення Харківською міською радою, прокурор повинен забезпечити нагляд за додержанням законів органами виконавчої влади, місцевого самоврядування.

В касаційній скарзі прокурор визначає початок перебігу строків позовної давності з дати коли позивачу стало відомо про порушення свої прав та інтересів, а саме з листа прокурора від 23 жовтня 2018 року. У той же час, виходячи зі змісту наданого прокурором витягу з ЄРДР вбачається, що прокурором отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення, а відповідно прийняття, на думку прокурора, Харківською міською радою незаконних рішень - 02 вересня 2015 року.

А отже в даному випадку Харківським апеляційним судом було правильно встановлено, що початок перебігу позовної давності щодо вимог про скасування рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року почався саме з 02 вересня 2015 року та закінчився 02 вересня 2018 року, в той час як позов пред`явлено у липні 2019 року.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області.

В ухвалі зазначено, що у касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі

№ 911/3449/17).

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

В ухвалі зазначено, що у касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні порушив норми процесуального права).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що рішенням Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №332/09 від 23.12.2009 з посиланням на статті 118, 151 ЗК України, статті 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», Положення про порядок передачі у власність та (або) надання в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, обслуговування індивідуальних капітальних гаражів та ведення садівництва, затвердженого Рішенням 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24 грудня 2008 № 366/08, ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно, 2200,0 кв. м, з яких 1000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1200,0 кв. м - для ведення садівництва по АДРЕСА_1 (п. 3, додаток 1) (а. с. 20-22 т. 10).

У подальшому рішенням Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 23/10 від 24 лютого 2010 року з посиланням на статті 116, 118, 121-123 ЗК України, статті 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про порядок передачі у власність та (або) надання в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, обслуговування індивідуальних капітальних гаражів та ведення садівництва, затвердженого рішенням 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24 грудня 2008 року № 366/08 змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0118), площею 1000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0119), площею 1200,0 кв. м., для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , передано вказані вище земельні ділянки

у приватну власність ОСОБА_1 (п.п. 69, 69.1 додатку 1).

На підставі вказаних рішень ОСОБА_1 видані: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186148, зареєстрований 11 серпня 2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0118); державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186147, зареєстрований 11 серпня 2010 року у Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0119).

Згідно проекту землеустрою спірних земельних ділянок місце розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 було погоджено з Харківською міською санітарно- епідеміологічною станцією; Управлінням земельних відносин Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області; Управлінням культури і туризму Харківської обласної держаної адміністрації; Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради; Управлінням Держкомзему у місті Харків: Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області.

Зі змісту наявних у складі проекту землеустрою листів, довідок, погоджень від вказаних органів не має інформації, що спірні земельні ділянки є землями державної власності лісогосподарського призначення та перебувають

у постійному користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», натомість у листах зазначається про відсутність будь-яких прав власності чи користування на спірні земельні ділянки інших осіб.

При цьому відповідного погодження Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на зміну цільового призначення та вилучення спірних земельних ділянок не було проведено.

ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить у структуру Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (ВО «Укрдержліспроект»), метою діяльності якого є проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України. Комплекс лісовпорядних робіт здійснюється для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою та

в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з міністерством охорони навколишнього природного середовища.

Згідно висновку судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27.05.2019 р. №7268/7269, що виготовлений експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф.

М. С. Бокаріуса та довідки у формі листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17 грудня 2018 року № 591 разом зі схемою розташування земельних ділянок підтверджується факт належності спірних земельних ділянок до державного лісового фонду. Земельні ділянки

з кадастровими номерами :14:006:0118 та :14:006:0119 знаходяться в межах кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Згідно вказаного висновку судової експертизи проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та оформлення права власності на земельну ділянку відповідача гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва по АДРЕСА_1 не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 24.02.2010 року за складом, змістом та правилами оформлення. Ділянка вкрита зеленими насадженнями та перебуває відповідно до Генплану м. Харкова у зоні інших зелених насаджень, однак відсутні необхідні у таких випадках акт обстеження та відповідні рішення органу місцевого самоврядування про їх видалення та визначення відновленої вартості.

Позивачем надана лісовпорядкувальна документація - таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків розподілу земель лісогосподарського призначення за категоріями, складеного 2014 року ДП «Харківською державною лісовпорядною експедицією», згідно якому 161 квартал перебуває у складі Південного лісництва ДП «Харківська Лісова науково-дослідна станція».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»»

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження,

а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі

№ 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.

У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження

№ 12-20гс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави».

Тому прокурор не має повноважень на ведення справ в інтересах державного підприємства, а відповідні вимоги не підлягають розгляду по суті.

Отже, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню із залишенням позову без розгляду відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем

і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються

у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити

у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або

є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір

у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що «в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі

№ 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року

у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада

2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

… рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня

2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від

15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження

№ 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад,

у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити

з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі

№ 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня

2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

… власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі

№ 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня

2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня

2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від

11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від

14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94))».

У справі, що переглядається, позивач, вважаючи себе власником, прагне витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним (стаття 387 ЦК України).

За таких обставин та з огляду на зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду, для витребування спірної земельної ділянки оспорювання рішень органів місцевого самоврядування і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи викладене в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки слід було відмовити в зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування земельних ділянок

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону (частини перша, друга статті 84 ЗК України - тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних

і садових ділянках.

Відповідно до статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи

в установленому порядку можуть набувати у власністьземельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються

в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 ЗК України).

У статті 57 ЛК України визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання

в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, відповідно до частини першої якої зміна цільового призначення земельних лісових ділянок

з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Аналогічне положення міститься у статті 20 ЗК України.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що вилучення для нелісогосподарських потреб спірних земельних ділянокдержавної власності, що віднесені до земель лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», і передання у приватну власність такої ділянки не належало до повноважень Харківської міської ради, проведено з порушенням положень ЗК України та ЛК України, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість позову прокурора в частинівимог про витребування земельних ділянок.

Колегія судді відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування апеляційним судом наданого відповідачем висновку судової земельно-технічної експертизи № 11760 від 30 червня 2020 року, оскільки згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом із тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку посилався прокурор в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «позовна давність

є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17)».

Судами встановлено, що позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення з прийняттям Харківською міською радою неправомірних рішень про виділення земельних ділянок - 02 вересня

2015 року, тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави та сплинув 02 вересня 2018 року, із позовом прокурор звернувся

11 липня 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, поважних причин такого пропуску не навів, а посилання представника Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що початок перебігу позовної давності починається з моменту коли прокуратурою повідомлено позивачів про вибуття спірних земельних ділянок із володіння держави є необґрунтованим.

За таких обставин суд апеляційної інстанції в частині позовних вимог про витребуванняземельних ділянок зробив правильний висновок про відмову

в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 липня

2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), від

23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення частково ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, касаційну скаргу прокуратури залишити без задоволення, судові рішення в частині задоволення позову прокурора

в інтересах ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» скасувати, позов в цій частині залишити без розгляду, оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю змінити в мотивувальній частині, а в частині позову прокурора про витребування земельних ділянок залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року

в частині позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1, заявлених в інтересах Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», скасувати, а позов в цій частині залишити без розгляду.

Постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в частині позовних вимогкерівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня

2020 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в скасованій та зміненій частинах втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук