РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/22524/19

Провадження № 22-ц/4815/105/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір від 14 листопада 2006 року № 0 та визнати недійсним договір іпотеки № 30528 від 24 листопада 2006 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 14 листопада 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в сумі 33660 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 12,3 % річних кожного місця на строк до 10 листопада 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 листопада 2006 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 59499 та між ним та АТ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 30528. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і стягнено солідарно заборгованість за договором № 0 від 14 листопада 2006 року в розмірі 19559,41 доларів США та по пені в розмірі 37,23 грн. Даний позов було розглянуто без долучення до матеріалів справи висновків судового експерта від 7 грудня 2016 року, які з невідомих йому причин адвокат, що здійснював представництво його інтересів у суді, не надав на розгляд суду, в зв`язку з чим суд не мав можливості дослідити кредитний договір на предмет відповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Отримавши результати експертного дослідження від 7 грудня 2016 року, йому стало відомо про порушення його прав як споживача. При укладенні оспорюваного договору та протягом строку його дії він був введений в оману банком, адже у нього відсутні відповідні знання у сфері кредитування та юриспруденції. У кредитному договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, що суперечить ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пп.3.1 п.3 постанови НБУ № 168 від 10 липня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту». Банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, а договір не містить зазначених у п.3.4 ст.3 постанови НБУ № 168 умов. Порушення банком вимог чинного законодавства при наданні йому споживчого кредиту сприяли введенню його в оману щодо реальних умов кредитного договору, що зумовило помилкову оцінку споживачем собівартості таких правовідносин та сприяло укладенню ним шкідливого для його інтересів правочину.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2021 року відмовлено в позові ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновком експерта за результатами проведення економічного дослідження № 2038 від 07 грудня 2016 року встановлено, що за даними п.1.3.1 кредитного договору № 0 від 14 листопада 2006 року процентна ставка за користування кредитом становить 12,3%. В межах наявних матеріалів, сукупна вартість кредиту (у процентному значенні та у грошовому виразі) за кредитним договором не визначені. За результатами дослідження встановлено, що сукупна вартість кредиту у процентному значенні на момент укладення кредитного договору складає 13,54%, у грошовому виразі 43013,47 доларів США. Оформлення банком інформації про кредитування (в т.ч. відображення платежів у погашення заборгованості у додатку №1 договору) та сукупну вартість кредиту (у процентному значенні та у грошовому виразі) під час укладення кредитного договору виконано з недотриманням Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд прокоментував висновок експерта таким чином, що мотивувальна частина містить суперечності. Тоді, як норма ЦК України чітко вказує що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, то суд, погоджуючись із такою нормою зазначає, що позивач мав право на перерахунок боргу, а потім стверджує про право на розірвання договору, далі про визнання недійсними конкретних положень.

Зазначає, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок, що Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачалося зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Окрім того, судом відмовлено у задоволенні заяви про витребування з ПАТ «УкрСиббанк» доказів проведення переддоговірної роботи з позивачем перед укладенням договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 листопада 2006 року; доказів здійснення детального розпису загальної вартості кредиту, про визначення на дату укладення договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 листопада 2006 року, загальної вартості кредиту за цим договором. Представником відповідача не було надано таких доказів, більш того, не спростовано факту знищення матеріалів кредитної справи, що в чергове свідчить про факт недобросовісної підприємницької практики.

Вважає, що судом було зроблено незаконний висновок щодо пропущення строків позовної давності. Кредитний договір має термін, протягом якого сторони користуються своїми правами та обов`язками і, якщо мало місце порушення з боку однієї з них, то таке порушення є триваючим до завершення строку дії такого договору або повного виконання зобов`язань за ним. Позичальник не міг дізнатися про несправедливість таких умов кредитного договору, адже був введений в оману і не міг розуміти реальні наслідки його укладення.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому банк спростовує доводи апелянта, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились, причини неявки не є поважними, підстав для відкладення розгляду справи немає.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 33660 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

З метою забезпечення в повному обсязі виконання всіх грошових зобов`язань за кредитним договором № 0 від 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем, 14 листопада 2006 року укладений договір іпотеки № 30528, за яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 43,9 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м, що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року у цивільній справі № 569/10347/16-ц задоволено позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 14 листопада 2006 року по кредиту та процентах у розмірі 19559 доларів США 41 цент та по пені в розмірі 37 грн. 23 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 8 серпня 2017 року рішення Рівненського міського суду від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою від 13 лютого 2019 року Верховний Суд залишив без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 8 серпня 2017 року.

З мотивувальної частини рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року у справі № 569/10347/16-ц встановлено, що судом підтверджено факт укладення між сторонами кредитного договору, виконання банком своїх зобов`язань в повному обсязі щодо надання позичальнику кредитних коштів, порушення позичальником своїх зобов`язань за договором, в результаті якого утворилася заборгованість за кредитним договором та процентами.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст.627, ч.1 ст.628, ч.1, 2 ст.638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11,ч.1 ст. 202 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини, тобто дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1, 3 ст. 215, 217 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначених обставин позивачем не доведено.

З матеріалів справи та встановлених судом обставини не вбачається, що дії АТ "Укрсиббанк" при укладанні спірного кредитного договору суперечили діючому на той час законодавству, вільному волевиявленню ОСОБА_1 , а також умисно були спрямовані на введення його в оману.

Укладений між сторонами кредитний договір містить всі необхідні умови.

Несправедливими умовами договору, є умови якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, зокрема, є установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 , при цьому він свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його. При підписанні Кредитного договору ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник Кредитного договору, що давало додаткову можливість детально вивчити його умови.

В укладеному Кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатись своїм правом, закріпленим ч.8 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів на дострокове повернення споживчого кредиту, чого ним зроблено не було.

Що стосується висновку судово-економічної експертизи, токолегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що експертом при вирішенні поставлених питань використана постанова Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", яка прийнята після укладення сторонами оспорюваного правочину, тому висновок експерта про відсутність у договорі сукупної вартості кредиту у процентному значенні та грошовому виразі суд до уваги не приймає, оскільки на момент укладення кредитного договору Законом України "Про захист прав споживачів" передбачалося зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису загальної вартості кредиту для споживача.

Слід враховувати, що у разі порушення банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживача», це не було б підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Відповідальність на ненадання інформації передбачена статтями 15 та 23 Закону України "Про захист прав споживачів", які не містять положень про такі наслідки, як недійсність договору.

Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Однак, не вбачається підстав для зміни окремих положень кредитного договору або визнання їх недійсними, щоб зумовило б зміну інших положень договору та на вимогу споживача договір міг би бути визнаний недійсним у цілому.

ЗверненняОСОБА_1 до суду з позовом в даній справі до банку про визнання кредитного договору недійсним, через 13 років після його укладення, умови якого ним частково виконувались, та після того, як рішенням суду від 23 лютого 2017 року, що набрало законної сили, про стягнення на користь банку кредитної заборгованості, в якому дана належна правова оцінка кредитному договору, колегія суддів розцінює такі дії позивача, як намагання уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором і зловживання процесуальним правом.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності. (Постанова ВС від 13 червня 2018 року № 572/13/16-ц).

Однак, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності передбачених ч.4 ст.267 ЦК України в даній справі немає, оскільки в позові ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено по суті спору за безпідставністю його позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 травня 2022 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків