Справа № 466/7335/21 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/560/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року (повний текст рішення складено 04 січня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

в серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним позовом, у якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь:

-страхове відшкодування у розмірі 30 000,00 грн моральної шкоди;

-пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2 184 грн 66 коп.;

-три відсотки річних у розмірі 406 грн 85 коп.;

-інфляційні втрати у розмірі 663 грн 75 коп., та

-понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що в результаті ДТП, яка мала місце 26 жовтня 2020 року в с. Жовтанці, загинув її батько ОСОБА_2 , який був пішоходом. Цивільно-правова відповідальність водія була застрахована відповідачем, який всупереч вимогам законодавства виплатив лише половину розміру страхового відшкодування моральної шкоди, з підстав того, що батько позивачки також винен у цій ДТП, оскільки порушив правила дорожнього руху, оскільки в цей момент перебував у нетверезому стані.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 30 000 грн 00 коп. невиплаченого страхового відшкодування моральної шкоди, 2 184 грн 66 коп. пені, 663 грн 75 коп. інфляційних втрат та 4000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» судовий збір в доход держави в розмірі 908 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

18 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку відповідач подав безпосередньо до Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що страхувальник відповідача не є винуватцем ДТП у зв`язку з обставинами непереборної сили (падіння пішохода на проїзну частину), а також внаслідок грубої необережності потерпілого (перебування його у нетверезому стані), ним допущено порушення вимоги ПДР України. Відтак, у відповідача не виникло обв`язку здійснити виплату страхового відшкодування. Наведені висновки випливають зі змісту постанови про закриття кримінального провадження. У зв`язку із звільненням водія (страхувальника) від кримінальної відповідальності, таке є також підставою для його звільнення і від цивільної відповідальності. Судом першої інстанції не враховано правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18.

В березні 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Ільківим Миколою Миколайовичем, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини вчинення ДТП, за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Nissan Primera», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , яке мало місце ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Куликівській в с. Жовтанці, в результаті якої пішохід ОСОБА_2 помер, а також щодо визнання страховиком цієї події страховим випадком, та здійснення позивачці, як потерпілій, страхової виплати моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн, які встановлені судом першої інстанції повно та всебічно, відповідачем не оспорюються.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дослідженню підлягають обставини щодо правомірності зменшення відповідачем розміру страхового відшкодування моральної шкоди наполовину, на підставі частини п`ятої статті 1187 та частини другої статті 1193 ЦК України, у зв`язку із перебуванням потерпілого (загиблого) в момент ДТП у стані сильного алкогольного сп`яніння, та падіння на проїзну частину дороги. В залежності від цього, чи підлягають стягненню пеня та інші компенсаторні виплати, у зв`язку із затримкою виплати повної суми страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з абзацом першим пункту 36.1 статті 36 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За приписами частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18) викладено такий висновок: "При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху".

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц (провадження № 61-23449св18).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 27 лютого 2021 року, винесеної старшим слідчим СВ відділу поліції № 5 ЛРУП ГУ НП у Львівській області Мужик В.М. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000443 від 27.10.2020, за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України не убачається, що в діях пішохода ОСОБА_2 наявні ознаки порушення вимог ПДР України, які би були у причинному зв`язку із настанням ДТП, за його участю та участю забезпеченого транспортного засобу. Згідно з висновком експерта № СЕ-19/114- 20/22777-ІТ від 12 січня 2021 року з технічної точки зору, причиною настання дорожньо-транспортної пригоди стали обставини, пов`язані з тим, що пішохід ОСОБА_2 впав на проїзну частину дороги в той момент, коли водій ОСОБА_3 вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований автомобіль «Nissan Primera», н.з. НОМЕР_1 до місця наїзду (переїзду), шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування.

Оскільки ні володілець джерела підвищеної небезпеки, ні страховик не довели наявності непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні шкоди останньому шкоди, в результаті якої наступила його смерть, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність зменшення наполовину розміру страхового відшкодування моральної шкоди відповідачем, лише у зв`язку із фактом перебування потерпілого у нетверезому стані, без доведеності факту порушенням останнім вимог ПДР України.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини пішохода, а саме порушення останнім вимог ПДР, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже такі ґрунтуються на невірному тлумаченні змісту постанови про закриття кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного в постанові Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18 (провадження № 61-4281св19), на яку посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, викладено протилежний висновок, за яким: «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України», поряд з тим, в ході розгляду судами попередніх інстанцій цієї справи, було встановлено та підтверджено матеріалами справи допущення пішоходом ПДР України, що за обставинами справи, яка переглядається, не встановлено.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного та/або безпідставного нарахування позивачем пені та інфляційних втрат, у зв`язку з прострочення виплати страхового відшкодування в повному розмірі. Відповідачем не спростовано правильності здійсненого позивачем розрахунку цих сум, які перевірено судом першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції.

Скарга також не містить доводів щодо невірного вирішення місцевим судом питання про розподіл судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич