Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
211/2889/21: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах про недоговірні зобов’язання, з них; про відшкодування шкоди, з них.
Надіслано судом: 30.11.2022. Зареєстровано: 30.11.2022. Забезпечено надання загального доступу: 02.12.2022.
Дата набрання законної сили: 29.11.2022
Номер судового провадження: 22-ц/803/5284/22
ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5284/22 Справа № 211/2889/21 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/2889/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Російська Федерація, Акціонерне товариство «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційні скарги відповідачів Акціонерного товариства «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 квітня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації, Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» (надалі - АТ «СБЕРБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» ( надалі - АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК»), Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Позовна заява мотивована тим, що наприкінці лютого - початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська, без розпізнавальних знаків, окупували Кримський півострів.

З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України.

Починаючи з лютого 2014 року засоби масової інформації щоденно повідомляють про загибель і поранення людей, зниклих безвісті, обстріли і вибухи, руйнування будівель і об`єктів інфраструктури, а також про захоплення і катування заручників на окупованій частині території України.

Син позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з 28 листопада 2014 року проходив військову службу у військовій частині пп НОМЕР_1 на посаді водія.

З 12 січня 2015 року він виконував бойове завдання на посаді водія 1 відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти та брав участь в антитерористичній операції у Донецькій та Луганській областях, де 20 січня 2015 року загинув.

Внаслідок загибелі сина, позивачці було завдано моральної шкоди, вона втратила сенс до життя, перенесла сильний емоційний стрес, який буде супроводжувати її все життя.

Держава Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Той факт, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то, відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН.

Завдану їй моральну шкоду, позивачка оцінює у розмірі 1 015 000 гривень, що відповідає середньому розміру відшкодування моральної шкоди, який застосовується Європейським судом з прав людини у разі порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, та фактично керуються Російською Федерацією, мають на озброєнні засоби, використання яких становить підвищену небезпеку для оточуючих.

Посилаючись на викладене, просила суд: стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 1015000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із збройною агресією Російської Федерації проти України, внаслідок чого загинув її син, який брав безпосередню участь у бойових діях по захисту суверенітету України, її територіальної цілісності та недоторканості.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 02 травня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з держави Російська Федерація, АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 015 000 гривень 00 коп.

Стягнуто в рівних частинах з держави Російська Федерація, АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь держави судовий збір у розмірі 15 225 гривень, тобто по 5075 гривень 00 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, скасувавши рішення суду в частині покладення на АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» обов`язку з відшкодування на користь держави судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми процесуального права та розглянуто справу без належного повідомлення відповідача АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» про час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування рішення суду, згідно усталеної судової практики Верховного Суду.

Зазначає, що судом не було враховано обставини, що вже існували станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а саме прийняття Правлінням Національного Банку України рішення №91-рш/БТ від 25.02.2022 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», що є підставою для залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі у якості третьої особи та вирішення спору виключно на підставі положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів.

Вказує на те, що в оскаржуваному рішенні суду не зазначено, якими саме спільними з Російської Федерації діями чи бездіяльністю АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» завдано моральної шкоди позивачці у справі. Наполягає на тому, що АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» не має жодного відношення до військової агресії Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України.

Окрім цього, відповідач вважає за необхідне повідомити суд апеляційної інстанції про те, що 100% корпоративних прав АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» було вилучено на користь Держави України, згідно з Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року "Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» від 12.05.2022 року за 2249-ІХ, який набрав чинності 19.05.2022 року, отже, фактично на даний час претензії пред`явлені позивачкою призведуть до того, що за збройну агресію Російської Федерації проти України нестиме відповідальність саме Держава Україна та виконання рішення суду відбудеться за рахунок коштів державного бюджету, що є недопустимим.

Крім того, просить суд апеляційної інстанції залучити Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК».

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2022 року залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК».

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми процесуального права та розглянуто справу без належного повідомлення відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про час та місце розгляду справи, що є беззаперечною підставою для скасування рішення суду.

Зазначає, що Правлінням Національного Банку України було рішення №90-рш/БТ від 25.02.2022 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та прийняття судом рішення про задоволення позову про стягнення грошових коштів з боржника, який перебуває у стані припинення, не свідчить про можливість ефективного захисту порушеного права позивачки, оскільки не виключає необхідність вернутися до ліквідаційної комісії щодо визнання та акцептування її вимог уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та, у випадку відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, повторного звернення до суду.

Крім того, зазначає, що у даному випадку вирішення спору можливо виключно на підставі положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Вказує на те, що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» є юридичною особою, яка створена та працює у відповідності до чинного законодавства України та не має жодного відношення до міждержавного конфлікту між Україною т Російською Федерацією, тим більше до проведення на сході України антитерористичної операції.

Наполягає на тому, що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не завдавав моральної шкоди позивачці у справі.

Відзиви на апеляційні скарги, до початку розгляду справи, до суду не находили.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (позивачка ОСОБА_1 повідомлена у порядку п. 4 ч. 8 ст. 138 ЦПК України, шляхом проставлення у поштовому повідомленні відмітки про її відсутність за адресою місця проживання), в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, з наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_1 (т.1 а.с. 14,15).

Згідно довідки № ВСЗ/767/1 від 17.02.2020 року, солдат військової служби за контрактом ОСОБА_2 , згідно послужного списку особової справи ФА № 153419, проходив військову службу в Збройних силах з 28.11.2014 року по 30.03.2015 року. Звільнений з військової служби у зв`язку зі смертю, наказом командира військової частини п/п НОМЕР_2 від 30.03.2015 року № 70. Смерть ОСОБА_2 пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (т.1 а.с. 17-19).

Згідно копії статуту Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» акціонером банку є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії», з кількістю простих іменних акції 0.

ПАТ «Промінвестбанк» є публічним акціонерним товариством, зареєстрованим відповідно до законодавства України. «Внєшекономбанк» є одним з акціонерів ПАТ «Промінвестбанк» і зареєстрований, як юридична особа, згідно із вимогами законодавства Російської Федерації. Засновником «Внєшекономбанк» є Російська Федерація.

Встановивши, що Російська Федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975 року, договори, укладені між Україною та Росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету, суд першої інстанції вважав обґрунтованими твердження позивачки щодо обставин та підстав завдання їй моральних страждань, викладених нею у позові обставинах, та дійшов до висновку про задоволення її вимог у пред`явленому розмірі.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційні скарги відповідачів АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» обґрунтовані тим, що справу розглянуто судом за їх відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно матеріалів справи, ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, АТ «СБЕРБАНК», правонаступником якого є АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про відшкодування моральної шкоди, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 26).

Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч. 8 цієї статті днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Колегією суддів встановлено, що відомостей щодо повідомлення відповідачів АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про час та місце розгляду справи, зокрема, про призначення судового засідання на 05 квітня 2022 року, матеріали справи не містять.

Так, у попередньому судовому засіданні, яке було призначено на 15 годину 20 хвилин 05 квітня 2022 року, про що не було повідомлено відповідачів АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (т.2 а.с. 50), судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення її до судового розгляду на 16 годину 00 хвилин 05 квітня 2022 року.

05 квітня 2022 року судом ухвалено рішення у справі, за відсутності учасників справи.

За таких обставин відповідачі АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не були присутніми в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції та не були належним чином, у встановленому законом порядку, повідомлені про розгляд справи судом.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30 травня

2018 року у справі № 2-4570/07 (провадження № 61-6639св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 640/10753/15-ц (провадження № 61-6639св18).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Право відповідачів АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» знати про час і місце судового засідання, що є складовою права на доступ до правосуддя, передбачене статтею 6 Конвенції, в даному випадку було дотримано не у повній мірі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідачів АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», без обов`язкового належного повідомлення їх про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення по суті цих позовних вимог.

Спір між сторонами виник з приводу відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці ОСОБА_1 смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, за рахунок Російської Федерації та АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», як солідарних боржників з Російської Федерацією, оскільки вказані юридичні особи АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не володіють достатньою інституцією та оперативною незалежністю від держави-боржника Російської Федерації, а тому вони мають нести відповідальність за борги останньої (т. 1 а.с.1-8).

Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 3, 22 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані

Згідно зі ст. 15 Конвенції зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 5 вказаної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 4 ст.2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".

За змістом заяви 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року, із змінами і доповненнями, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21.04.2015 року №337-VIII друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України.

Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот".

За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України, а саме:

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Постановою Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

12 квітня 2014 року Радою національної безпеки України було прийнято рішення про початок антитерористичної операції, яка тривала з 14 квітня 2014 року до 30 квітня 2018 року.

Після антитерористичної організації на сході України була введена операція Об`єднаних сил.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином позивачки ОСОБА_1 (т.1 а.с. 14,15), проходив військову службу в Збройних силах з 28.11.2014 року та загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причина смерті ОСОБА_2 - розтрощення голови, ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї та іншої звичайної зброї, в зоні АТО (т.1 а.с. 17-19).

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейським парламентом було затверджено резолюцію щодо України, а 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що Російська Федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975 року, договори, укладені між Україною та Росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Крім того, колегія суддів зважає на те, що відповідач не висловив заперечень щодо набуття процесуального статусу відповідача в справі, не відповівши на звернення Міністерства закордонних справ України, ініційованого судом.

Тобто, своїми діями відповідач Російська Федерація надала мовчазну згоду на участь у справі, як це передбачено Законом України «Про міжнародне приватне право», та узгоджується з позицією В верховного Суду, висловленою в постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 754/10080/19, яка, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

При цьому, у міжнародному приватному праві питання статусу юридичної особи підпорядковані закону юридичної особи (lex societatis). За допомогою особистого закону юридичної особи з`ясовуються такі важливі елементи правового положення юридичної особи, як: чи є дане утворення юридичною особою, яка організаційно-правова форма юридичної особи; який порядок набуття юридичною особою цивільних прав і обов`язків; які особливості відносин юридичної особи з її засновниками та учасниками.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом юридичної особи вважається право держави місцезнаходження юридичної особи; для цілей цього Закону місцезнаходженням юридичної особи є держава, у якій юридична особа зареєстрована або іншим чином створена згідно з правом держави.

Таким чином, статус Російської Федерації, як суб`єкта цивільних правовідносин, має визначатися відповідно до права Російської Федерації.

Відповідно до статті 124 ЦК РФ Російська Федерація виступає у відносинах, які регулюються цивільним законодавством, на рівних засадах з іншими учасниками цих відносин - громадянами і юридичними особами (ч.1); до неї, як до суб`єкта цивільного права, застосовуються норми, які визначають участь юридичних осіб у відносинах, які регулюються цивільним законодавством, якщо інше не випливає із закону та особливостей цих суб`єктів (ч. 2).

Загальновизнаною суттю концепції юридичної особи у правових системах світу є: 1) самостійність, окрема правосуб`єктність юридичної особи; 2) майнова відокремленість; 3) самостійна відповідальність за своїми зобов`язаннями, що у тому числі передбачає відсутність відповідальності учасників (засновників, акціонерів) за борги юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦК РФ (яка визначає поняття юридичної особи), юридичною особою визнається організація, яка має відокремлене майно і відповідає за своїми зобов`язаннями, може від свого імені набувати і здійснювати цивільні права і нести цивільні обов`язки, бути позивачем і відповідачем у справі.

Стаття 56 ЦК РФ визначає, що юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями всім належним їй майном (частина перша); засновник (учасник) юридичної особи або власник її майна не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями засновника (учасника) або власника, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом або іншим законом.

ЦК РФ допускає встановлення винятків із вищенаведених принципів, які визначають суть юридичної особи як суб`єкта цивільного права, в установчих документах і в законі.

Згідно з відомостями про остаточних ключових учасників у структурі власності ПАТ «Промінвестбанк», станом на 01 січня 2022 року, акціонером ПАТ «Промінвестбанк», якому належить 99,7726 % акцій банку, є державна корпорація «Внєшекономбанк», яка створена Російською Федерацією відповідно до Федерального Закону Російської Федерації від 17.05.2007 року № 82-ФЗ «Про державну корпорацію розвитку банк розвитку «Внєшекономбанк».

Крім того, на офіційному Інтернет-сайті ПАТ «Промінвестбанк» міститься інформація про те, що основним акціонером ПАТ «Промінвестбанк» з 2009 року є державна корпорація «Внєшекономбанк», якій належить 99,7726 % акцій банку.

Відповідно до Федерального закону від 17.05.2007 року № 82-ФЗ від 17.05.2007 року № 82-ФЗ «Про державну корпорацію банк розвитку «Внєшекономбанк», остання є державною корпорацією, створеною Російською Федерацією (стаття 2), діє, зокрема, з метою сприяння забезпеченню довгострокового соціально-економічного розвитку Російської Федерації (стаття 3).

Також на офіційному Інтернет-сайті ПАТ «Промінвестбанк» міститься інформація про те, що іншими акціонерами ПАТ «Промінвестбанк» є фізичні та юридичні особи.

Згідно з відомостями про остаточних ключових учасників у структурі власності АТ «СБЕРБАНК», правонаступником якого є АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», станом на 01 січня 2022 року, 100,00 % простих бездокументарних іменних акцій АТ «СБЕРБАНК», правонаступником якого є АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», належить ПАТ «Сбербанк Росії».

Згідно із офіційним сайтом ПАТ «Сбербанк Росії», основним акціонером і засновником ПАТ «Сбербанк Росії» є Центральний банк Російської Федерації, який володіє 50 % статутного капіталу плюс одна голосуюча акція, іншими акціонерами Банку є міжнародні і російські інвестори.

Відповідно до Федерального Закону Російської Федерації від 10.07.2002 року № 86-ФЗ «Про Центральний банк Російської Федерації (Банк Росії)» статутний капітал та інше майно Банку Росії є федеральною власністю. Відповідно до цілей і в порядку, які встановлені цим Законом, Банк Росії здійснює повноваження щодо володіння, користування і розпорядження майном Банку Росії, включаючи золотовалютні резерви Банку Росії. Вилучення та обтяження зобов`язаннями зазначеного майна без згоди Банку Росії не допускаються, якщо інше не передбачено федеральним законом (стаття 2); цілями діяльності Банку Росії є: захист і забезпечення стійкості рубля; розвиток і зміцнення банківської системи Російської Федерації; забезпечення стабільності і розвиток національної платіжної системи; розвиток фінансового ринку Російської Федерації; забезпечення стабільності фінансового ринку Російської Федерації. Отримання прибутку не є метою діяльності Банку Росії (стаття 3).

Отже, відповідачі АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», які є юридичними особами, не відповідають за зобов`язаннями Російської Федерації, а тому не можна покладати на останніх обов`язок з відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, як на осіб, у яких остаточним ключовим учасником у структурі є Російська Федерація.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року "Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів", який набрав чинності 19 травня 2022 року, примусово вилучено в Україні такі об`єкти права власності Російської Федерації та її резидентів: а) корпоративні права у розмірі 99,772644 відсотка майна публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (код згідно з ЄДРПОУ - 00039002, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 8), що належать Державній корпорації розвитку "ВЕБ.РФ" (місцезнаходження: Російська Федерація, 107996, м. Москва, просп. Академіка Сахарова, 9, реєстраційний номер - 102,) та у розмірі 100 відсотків майна акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" (код згідно з ЄДРПОУ - 25959784, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46), що належать публічному акціонерному товариству "Сбєрбанк Росії" (місцезнаходження: Російська Федерація, 117997, м. Москва, вул. Вавілова, 19, реєстраційний номер - 195); б) фінансові активи (у вигляді прав вимоги боргу) згідно з додатком: Державної корпорації розвитку "ВЕБ.РФ" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"; публічного акціонерного товариства "Сбєрбанк Росії" до акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк"; публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" до юридичних осіб; в) фінансові активи (кошти на накопичувальному та кореспондентських рахунках, облігації внутрішньої державної позики, депозитні сертифікати, що емітовані Національним банком України, крім заборгованості перед публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та акціонерним товариством "Міжнародний Резервний банк" за наданими кредитами, не включаючи зобов`язання за позиками (кредитами), отриманими юридичними особами згідно з додатком): публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"; акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк", крім коштів у сумі гривень, які спрямувати на задоволення вимог кредиторів акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" та на здійснення оплати витрат банку, пов`язаних зі здійсненням процедури ліквідації, зокрема усіх витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами).

Отже, станом на теперішній час, Російська Федерація взагалі не являється остаточним ключовим учасником у структурах АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Доказів же завдання позивачці ОСОБА_1 моральної шкоди саме діями юридичних осіб АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» суду не надано та з таких підстав позовні вимоги не заявлено.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у випадку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», як солідарних боржників з Російською Федерацією, про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, з підстав заявлення цих вимог до неналежних відповідачів.

Доводи апеляційних скарг про те, що Правлінням Національного Банку України прийнято рішення №91-рш/БТ від 25.02.2022 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» та рішення №90-рш/БТ від 25.02.2022 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», у зв`язку з чим вирішення спору має здійснюватися виключно на підставі положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів, колегія суддів не приймає з вищенаведених підстав.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, належною особою, яка має відшкодувати позивачці ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, є саме Російська Федерація.

В пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що через смерть сина позивачка втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Вона відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування.

Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральної шкоди, колегія суддів виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60 000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень її прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які вона відчуває роками через втрату рідного сина, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачці моральну шкоду в сумі 1 015 00,00 грн., і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає обґрунтованими твердження позивачки щодо обставин та підстав завдання їй моральних страждань викладених нею у позові обставинах, та приходить до висновку про задоволення її вимог до Російської Федерації у пред`явленому розмірі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, колегією суддів відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 до АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, на останніх не може бути покладено обов`язок з компенсації судових витрат, у зв`язку з чим всі судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції колегія суддів покладає на відповідача державу Російська Федерація та стягує з неї на користь держави судовий збір у розмірі 10 150,00 грн.

Також, колегія суддів на підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення апеляційних скарг відповідачів АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у повному обсязі, а також зважаючи на звільнення позивачки від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», дійшла висновку про необхідність компенсувати за рахунок держави АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судовий збір, сплачений останніми за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідачів Акціонерного товариства «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Російської Федерації, Акціонерного товариства «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України - задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 015 000 гривень 00 коп.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави судовий збір у розмірі 10 150,00 гривень.

Компенсувати Акціонерному товариству «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» судовий збір за подання апеляційної скарги у цивільній справі №211/2889/21 у розмірі 15 225 гривень 00 (нуль) копійок за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судовий збір за подання апеляційної скарги у цивільній справі №211/2889/21 у розмірі 15 225 гривень 00 (нуль) копійок за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...