справа № 369/9263/20 головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/6046/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Климовим Олексієм Юрійовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира належить позивачці на підставі договору № П-2-42 про пайову участь у будівництві від 19 жовтня 2014 року. Право власності на квартиру зареєстрвоано 18.09.2019 року, номер запису про право власності 33344963. Квартирою, яка належить позивачці на праві власності користуються відповідачі. 23 серпня 2013 року Відповідачем 1 та ОСОБА_4 укладено передній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . За умовами цього попереднього договору між сторонами було погоджено, що основний договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири має бути укладений до 30 липня 2014 року. Разом з цим, до 30.07.2014 року ОСОБА_4 , сподіваючись на належне виконання договору зі сторони Відповідача 1 передав йому ключі від квартири та надав дозвіл проводити ремонт в квартирі до укладання основного договору. Умови попереднього договору від 23.08.2013 року його сторонами до 30.07.2014 року виконані не були. Зобов`язання по попередньому договору між сторонами цього договору були припинені. 19 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони був укладений договір № П-2-42 про пайову участь у будівництві. Відповідачі, незважаючи на те, що зобов`язання по попередньому договору припинені, основний договір з ними неукладений, квартиру не звільнили. Позивачкою, 13.07.2020 року направлено письмову вимогу про звільнення квартири. Разом з тим, така законна вимога Позивачки залишена без реагування. Тому позивач просила суд усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення громадянина ОСОБА_2 та громадянки ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Климова Олексія Юрійовича подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому, зазначає, що посилання відповідачів на законність користування ними квартирою на підставі попереднього договору від 23.08.2013 року є помилковим. В строк до 30.07.2014 року основний договір купівлі-продажу між забудовником ОСОБА_4 та відповідачем 1 не укладено через невиконання ОСОБА_2 зобов`язань по попередньому договору, а саме через не сплату коштів за квартиру. Попередній договір не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно або складовою права власності, права користування квартирою. Оскільки відповідачі не набули будь-яких прав на зазначену квартиру, користування ними квартирою є безпідставним та свідчить про порушенням права власності позивачки. Обставина справи щодо користування квартирою саме Відповідачами визнається сторонами та не підлягає доказуванню.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

22 лютого 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_6 , згідно якого просив зупинити провадження по справі до винесення рішення по справі про скасування запису про реєстрацію права власності та витребування з чужого незаконного володіння (справа № 369/10562/20), відмовити в задоволенні позову. При цьому погодився з висновком суду, що позивачем не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, з яких би вбачалось що відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні майном, як власнику відповідного майна. Відповідач, посилаючись на практику Верховного Суду вважає, що інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Представник апелянта в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Підстави неявки у судове засідання представника відповідача ОСОБА_6 визнані апеляційним судом не поважними.

Крім того, апеляційний суд залишає без задоволення клопотання представника відповідача, подане 11 липня 2022 року, про зупинення провадження у справі, оскільки ним не наведено обставин, які б давали суду підстави для висновку про те, що без набрання законної сили рішенням суду в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про скасування запису про реєстрацію права власності та витребування з чужового незаконного володіння (справа № 369/10562/20), розгляд даної цивільної справи є об`єктивно неможливим, і що обставини, які стосуються предмета доказування у даній цивільній справі не можуть бути встановлені судом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність набрання законної сили рішенням суду в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про скасування запису про реєстрацію права власності та витребування з чужого незаконного володіння (справа № 369/10562/20) в даному випадку не є підставою для зупинення розгляду даної цивільної справи. Окрім того, зупинення провадження в даній справі може призвести до затягування строків розгляду справи і є процесуально недоцільним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, 23.08.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язались в майбутньому, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового приміщення, квартири в житловому будинку АДРЕСА_3 . Номер квартири - НОМЕР_1.

Будинок мав бути споруджений до 01 червня 2014 року, а введений в експлуатацію у строк - не пізніше ніж 30 червня 2014 року. Укладання основного договору мало здійснитись не пізніше одного місяця від дня введення в експлуатацію будинку.

Однак, у визначений сторонами строк основний договір між сторонами укладено не було.

В подальшому на підставі договору № П-2-42 про пайову участь у будівництві від 19 жовтня 2014 року, акту прийому-передачі від 10.09.2014 року квартира за адресою АДРЕСА_2 , була зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, з яких би вбачалось що відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні майном як власнику відповідного майна. Так, позивачем не було надано суду доказів, що відповідачі проживають в спірній квартирі, тим самим не доведено перед судом наявність перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст.150 ЖК України та ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею)для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillowv. theU.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, та не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). Тобто, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання«справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Тобто, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, позивач як власник кваритри вправі ставити питання про усунення перешкод у користуванні квартирою (майном) шляхом виселення.

Водночас, при вирішенні спору про виселення відповідачів необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачів на користування жилим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи позивачці, ОСОБА_1 на підставі договору № П-2-42 про пайову участь у будівництві належить право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру зареєстровано 18.09.2019 року, номер запису про право власності 33344963.

Натомість, відповідачі стверджують, що правомірно користуються спірною квартирою, оскільки 23.08.2013 року між ОСОБА_2 та забудовником ОСОБА_4 укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язалися укласти основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 до 30 липня 2014 року. 10.06.2014 між сторнами складено та підписано акт приймання - передачі вказаної квартири. ОСОБА_4 не заперечував проти початку ремонтних робіт ОСОБА_2 до проведення повного розрахунку за умовами попереднього договору.Однак, основний Договір купівлі-продажу спріної квартири укладено та підписано в строки визначені попереднім договором не було.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання по попередньому договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 23.08.2013 року були припинені в зв`язку з не укладенням основного договору купівлі-продажу квартири до 30.07.2014 року. Попередній договір не може породжувати для відповідачів будь-яких правових наслідків щодо майна, в тому числі, не може бути підставою для користування квартирою. А відтак, відповідачі не набули прав користування спірною квартирою.

Таким чином, права відповідачів на проживання у квартирі не встановлені.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником квартири, відповідачі оспорюють право власності позивача на кватиру та не заперечують факт користування ними спірною квартирою.

Отже, позивач, як власник квартири відповідно до статей 391, 406 ЦК України має право вимагати від відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення із належної на праві власності квартири.

Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано доказів, що відповідачі проживають в спірній квартирі та створюють перешкоди у користуванні майном як власнику, оскільки факт проживання у квартирі та наявність відповідного спору визнано відповідачами та підтверджується матеріалами справи.

Оцінюючи встановлені по справі обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що втручання у право відповідачів на повагу до житла шляхом виселення, які не є власниками квартири, здійснюється згідно із законом, і є необхідним для захисту прав і свобод інших осіб, в даному випадку позивача, для захисту його прав власника. Втручання у право відповідачів на повагу до житла у даному випадку здійснюється згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішеннясуду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1681,60 грн. (по 840,80 грн. з кожного) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 2 522,40 грн. (по 1621,20 грн. з кожного) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Климовим Олексієм Юрійовичем - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном - задовольнити.

Усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення громадянина ОСОБА_2 та громадянки ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. - за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. - за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн. 20 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн. 20 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова