ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/65/22 Справа № 209/3229/20 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого від час шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. На обґрунтування позову зазначила, що 22 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , було укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 714. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2020 року шлюб між сторонами був розірваний, але на дату звернення до суду з цим позовом рішення не набуло законної сили, справа № 209/2535/20. Під час шлюбу у жовтні 2019 року сторонами у Швейцарії було придбано транспортний засіб «COROLLA VERSO», який було ввезено в Україну та 25 жовтня 2019 року та зареєстровано на відповідача. До позовної заяви додано 2 витяги Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, запити зроблені за ПІБ відповідача та по VIN-номеру транспортного засобу. На сьогоднішній день спірний транспортний засіб зареєстрований за відповідачем. Реєстрація транспортного засобу, придбаного у шлюбі, на відповідача ОСОБА_2 не позбавляє права власності позивача на вказаний транспортний засіб. Частки сторін по справі у праві власності на автомобіль рівні, тобто по 1/2 частині. На сьогоднішній день, відповідач самовільно користується спірним транспортним засобом. Таким чином, позивач вважає за необхідне просити суд стягнути з відповідача на її користь половину вартості транспортного засобу, що знаходиться у спільній частковій власності подружжя. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить: визнати автомобіль «Corolla Verso», н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 93191 (дев`яносто три тисячі сто дев`яносто одну) гривню 00 копійок в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб автомобіль марки «Corolla Verso», н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 усі понесені позивачем судові витрати (а.с.1-4, 39-42).

28.12.2020 року ОСОБА_2 надано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого від час шлюбу. На обґрунтування зустрічного позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.11.2014 року. Спільне життя у них не склалося з різного роду причин, та 23.10.2020 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, шлюб між сторонами було розірвано. Перебуваючи ще в зареєстрованому шлюбі, але фактично на межі розлучення, позивач за власні кошти та для власних потреб придбав за кордоном (у Швейцарії, місто Дюссельдорф) автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 . До придбання спірного автомобіля позивачу належав на праві приватної власності автомобіль TOYOTA AVENSIS, номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску, номер VIN НОМЕР_4 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , як такий що був придбаний ним до реєстрації шлюбу з відповідачем на підставі Довідки-рахунку №КІМ777481 від 23.07.2011 року. На початку 2019 року, через погіршення стосунків позивач розумів, що сім`я фактично розпалася та він повернеться проживати в Україну, через наявність роботи він перебував за кордоном та вирішив придбати там автомобіль. Маючи намір купити собі новий автомобіль, позивач 19 березня 2019 року повернувся додому, що підтверджується копією квитка на літак, щоб спочатку продати власний автомобіль та 26 березня 2019 року позивач продає належний йому автомобіль TOYOTA AVENSIS, що підтверджується Інформацією наданою Територіальним сервісним центром МВС № 1249 про те, що на підставі Договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ № 1249/2019/1377555 від 26 березня 2019 року було перереєстровано автомобіль TOYOTA AVENSIS, номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску, номер VIN НОМЕР_4 , раніше належний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на нового власника. За Договором купівлі-продажу укладеним в ТСЦ № 1249/2019/1377555 від 26 березня 2019 року, вартість від продажу транспортного засобу склала 187 619 гривень 88 копійок. 05 квітня 2019 року Позивач літаком повертається в Швейцарію та 06 квітня 2019 року, тобто через 11 днів після продажу 26.03.2019 р. вищевказаного автомобіля, позивачем, на власні кошти, отримані від продажу вказаного вище автомобіля, був придбаний у Швейцарії, місто Дюссельдорф автомобіль «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, вартістю 5500,00 швейцарських франків, що підтверджується Договором купівлі-продажу автомобіля. Станом на 06.04.2019 року офіційний курс швейцарського франка до гривні, становив: 100 швейцарських франків=2705,0967 гривень. Тобто, 5500 швейцарських франків еквівалентно 148780, 32 гривень. Отже, майже одразу після продажу власного автомобіля, за кошти від його продажу, придбав за кордоном інший автомобіль для подальшого ввезення на територію України та розмитнення транспортного засобу, оскільки сім`я розпалася та позивач прийняв рішення повернутися на постійне місце проживання в Україну. Вже 16.10.2019 року він прибув на Україну, залишився і проживає тут по теперішній час. 25 жовтня 2020 року Позивачем було зареєстровано автомобіль «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , на своє ім`я. Отже, в перерахунку до національної валюти України вартість придбаного спірного автомобіля становила 148 780, 32 гривень, тобто автомобіль було придбано за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу свого автомобіля, без доплати. Посилаючись на судову практику, зазначає, що позивач, здійснюючи купівлю спірного автомобіля, діяв виключно у власних інтересах та для задоволення власних потреб, а не для потреб сім`ї, оскільки сім`я розпалася та позивач прийняв рішення повернутися в Україну. Окрім того, зазначені в первісному позові доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст. 60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна. Вважає, що це спростовується інформацією, зазначеною в даному зустрічному позові, який доводить рядом доказів факт придбання спірного майна за особисті кошти та на власні потреби позивача. Вважає, що автомобіль, на який претендує відповідач ОСОБА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний за власні кошти Позивача для особистих потреб, та є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 , і не підлягає поділу в порядку, передбаченому статтями 60, 70 СК України. Враховуючи викладене просить суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль «COROLLA VERSO», 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 . У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, відмовити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6 863,82 грн., які складаються з: судового збору, у розмірі: 1863,82 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 гривень (а.с.60-66).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року первісну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано автомобіль «Corolla Verso», н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб - автомобіль марки «Corolla Verso», н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску у сумі 93191 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати у розмірі 1352,31 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого від час шлюбу - відмовлено у повному обсязі (а.с.141-144).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, у задоволені первісних відмовити. Вирішити питання судових витрат (а.с.151-154).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 714 (а.с.7).

На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірваний, справа № 209/2535/20.

У квітні 2019 року у Швейцарії було придбано транспортний засіб «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , вартістю 5500 швейцарських франків, який було ввезено в Україну та 25 жовтня 2019 року зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, копією договору купівлі-продажу (а.с.8, 9, 74).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного ТСЦ №1249/2019/1377555 від 26.03.2019 року ОСОБА_2 перереєстровано автомобіль TOYOTA AVENSIS, номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску, номер VIN НОМЕР_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с.73), як такий що був придбаний ним до реєстрації шлюбу з відповідачем на підставі Довідки-рахунку №КІМ777481 від 23.07.2011 року.

Згідно наданих суду декларацій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за 2018 та 2019 роки, вбачається, що за 2018 рік ОСОБА_1 отримала дохід 16629,00 швейцарських франків, а ОСОБА_2 - 6465,00 швейцарських франків. За 2019 рік ОСОБА_1 отримала дохід 29766,00 швейцарських франків, ОСОБА_2 - 17181,00 швейцарських франків (а.с.97-106).

Згідно Звіту № 17/11 про оцінку транспортного засобу від 03.11.2020 року ринкова вартість автомобіля «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 складає 186382,00 гривень (а.с.27-30).

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у зустрічних позовних вимогах, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, що ним користується відповідач одноособово, а позивач просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля. Прийнявши до уваги висновок Звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , складеного 03.11.2020 року, який відповідачем ОСОБА_2 не спростований, вважає за можливе поділити між сторонами спільне майно подружжя - транспортний засіб ринковою вартістю 186382,00 грн., залишивши його у власності і користуванні ОСОБА_2 , стягнувши з нього на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини транспортного засобу в розмірі 93191,00 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Неподільні речі, яким є автомобіль, не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Враховуючи вказані вище норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що транспортний засіб марки «TOYOTA COROLLA», тип: VERSO 1.8, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю, був придбаний сторонами у період шлюбу.

Колегія суддів відхиляє, той факт що продаж належного ОСОБА_2 транспортного засобу і придбання спірного транспортного засобу через 11 днів після продажу свідчить, що купівля спірного транспортного засобу була здійснена саме за особисті кошти ОСОБА_2 , оскільки сторони мали грошові кошти для придбання спірного автомобілю, та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив той факт, що в період шлюбу вони з дружиною працювали за кордоном для забезпечення спільних потреб сім`ї, спірний транспортний засіб використовувався в інтересах сім`ї, було придбано в період їх з позивачем шлюбу, відповідач є титульним власником та користується вказаним транспортним засобом.

Також, незалежно від того, що спірне нерухоме майно було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 воно належить сторонам у рівних частках.

Оскільки спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу та є об`єктом їх права спільної сумісної власності, тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було з`ясовано за які кошти був придбаний автомобіль, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, були предметом дослідження суду першої інстанції, їм надана відповідна правова оцінка, належних та допустимих доказів згідно положень Глави 5 ЦПК України щодо походження та вартості цього майна апелянтом надано не було, що унеможливлює визначити це питання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язк щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: