гСправа № 358/805/21 Провадження № 2/358/222/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Тітова М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить витребувати земельну ділянку площею 2,7172 га, розташовану на території Побережківської сільської ради Білоцерківського (колишнього Богуславського) району Київської області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :05:002:0038, яка належить ОСОБА_1 на праві власності з незаконного володіння Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс».

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАТ № 238793 від 14 липня 2016 року, згідно якого вона являється власником земельної ділянки площею 2,7172 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :05:002:0038, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області.

Достовірно знаючи, що ОСОБА_4 особисто не підписувала договір оренди земельної ділянки від 29.12.2012, позивачка з метою захисту своїх законних прав та інтересів вимушена була звернутися для вирішення спору до Богуславського районного суду Київської області із позовною заявою про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року, позов ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації залишено без задоволення за спливом строків позовної давності.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації задоволено. Договір оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію, проведену реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року, касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» задоволено частково, рішення Богуславського районного суду Київської області від 07.03.2018 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СТОВ «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі від 29.12.2012 змінено, постанову апеляційного суду Київської області від 12.06.2018 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до СТОВ «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі від 29.12.2012 скасовано, в частині вимог про скасування державної реєстрації договору оренди землі від 29.12.2012 змінено.

На даний час державна реєстрація договору оренди землі від 29.12.2012 між ОСОБА_4 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» скасована, однак відповідач відмовляється повернути належну позивачці земельну ділянку та продовжує нею користуватися на даний час, чим порушує її право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном, що змусило її звернутись з даним позовом безпосередньо до суду. Посилаючись на положення ст.ст. 319, 321, 387 ЦК України, позивачка просить задовольнити її вимоги.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Шапошник Є.В. позов підтримали, посилаючись на вищевказані факти та докази, а також просили прийняти до уваги постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року, згідно якої скасовано державну реєстрацію договору оренди землі від 29.12.2012, однак Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» не виконує рішення суду та продовжує незаконного володіти земельною ділянкою, яка належить позивачці.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та вказала на те, що СТОВ «Добробут Плюс» з 2012 року відкрито користується спірною земельною ділянкою, сплачуючи земельний податок та виплачуючи орендну плату за користування нею. З огляду на вказане, представник відповідача вважає, що на момент укладення договору 29.12.2012 фактично відбулося волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору оренди, про що свідчить фактична передача товариству земельної ділянки та отримання орендної плати з 2012 року по даний час.

Суд, заслухавши учасників справи та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно державного акту про право власності на землю серії ЯЙ № 338742, виданого 28 грудня 2012 року Богуславською районною державною адміністрацією Київської області, ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 2,7172 га, розташованої за адресою: Побережківська сільська рада, Богуславський район, Київська область, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - :05:002:0038 (а.с. 12).

29 грудня 2012 року уповноваженою особою СТОВ «Добробут Плюс» складено договір оренди вищевказаної земельної ділянки та акт приймання передачі земельної ділянки від 29 грудня 2012 року, в яких орендодавцем зазначено ОСОБА_4 та міститься її підпис (а.с. 9 - 11).

Орендодавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцем померлої ОСОБА_4 є її дочка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини до Богуславської районної державної нотаріальної контори. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НАТ №238793, яке видане 14 липня 2016 року державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори Чаматою І.В. та зареєстроване в реєстрі за № 2-183, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 2,7172 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :05:002:0038, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславський район, Київська область (а.с. 13).

У зв`язку з запереченням факту підписання договору оренди зазначеної земельної ділянки орендодавцем ОСОБА_4 , позивачка в 2018 році звернулася до Богуславського районного суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року у справі № 358/815/17, позов ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації залишено без задоволення за спливом строків позовної давності (а.с. 15-17).

Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року у справі №358/815/17, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації задоволено. Договір оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію, проведену реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області. Також стягнуто із Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2560 грн. (а.с. 18-21).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року, касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» задоволено частково.

Постановлено: «Постанову апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» та судового збору - скасувати.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» змінено, виклавши його мотивувальну частину в цій частині в редакції цієї постанови.

Постанову апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про скасування державної реєстрації договору оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» змінено, виклавши її мотивувальну частину в цій частині в редакції цієї постанови.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» витрати по оплаті судового збору в сумі 960,00 грн.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року у скасованій частині втрачає законну силу.» (а.с. 22-24).

В мотивувальній частині вказаної постанови Верховний Суд вказав на те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Оскільки договір оренди землі від 29 грудня 2012 року є неукладеним, тому саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація (записів) договору оренди землі, проведена 23 червня 2014 року. Тому в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації суд апеляційної інстанції обґрунтовано зробив висновок про їх задоволення, проте помилився з мотивами.

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 19 серпня 2020 року зазначив, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

28 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до керівництва сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» із заявою, в якій просила не вживати жодних заходів, пов`язаних з реєстрацією договору оренди землі від 29.12.2012, укладеного між ОСОБА_5 та СТОВ «Добробут плюс» в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та інших приватних органах, які за законом мають на це право; припинити проведення будь яких сільськогосподарських робіт на її приватній земельній ділянці з кадастровим номером :05:002:0038, оскільки вказану земельну ділянку вона буде обробляти самостійно, та просила негайно повернути їй вказану земельну ділянку по акту приймання передачі земельної ділянки (а.с. 27, 28).

У відповідь, листом (без дати та без вих. №), директор СТОВ «Добробут Плюс» - Е.І. Письменний надіслав ОСОБА_1 листа про те, що з 01.01.2013 року СТОВ «Добробут Плюс» було здійснено державну реєстрацію речового права оренди земельної ділянки за вказаним договором та рекомендовано для скасування державної реєстрації речового права, а саме права оренди земельної ділянки, звернутись безпосередньо до суду (а.с. 29, 30).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 268534541 з датою формування 02.08.2021 вбачається, що 14 липня 2016 року державним реєстратором державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори Чаматою І.В. проведено державну реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 06) за ОСОБА_1 земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7172 га, кадастровий номер земельної ділянки :05:002:0038. Відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні (а.с. 41).

Актом №02/10 обстеження земельної ділянки від 08 жовтня 2021 року підтверджується факт, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0038 перебуває в користуванні СТОВ «Добробут Плюс», оброблена і на ній посіяно ріпак (а.с. 107).

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпорядження своїм майном за власною волею.

Згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц провадження №14-499цс19).

Доводи представника відповідача стосовно того, що починаючи з дати укладення відповідного договору оренди земельної ділянки та по даний час як спадкодавець, так і сама позивачка отримували орендну плату та визнавала договір, суд оцінює критично, оскільки відповідно до п. 7.37 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, відсутні підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що договір оренди вказаної земельної ділянки від 29 грудня 2012 року є неукладеним то наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Отже, відповідачем прав та обов`язків за спірним договором оренди земельної ділянки не набуто і правовідносини за ним не виникли, а тому зайняття земельної ділянки площею 2,7172 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :05:002:0038, яка розташована на території Медвинської ОТГ (колишньої Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області) та яка належить позивачці, фактичним користувачем відповідачем СТОВ «Добробут плюс», є неправомірним.

Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Враховуючи, що відповідач користується спірною земельною ділянкою за відсутності вчиненого правочину, тому позивачка має право витребувати спірну земельну ділянку у СТОВ «Добробут плюс».

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 у справі №145/2047/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Щодо вимоги позивачки про стягнення судових витрат суд враховує наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які має сплатити відповідач, суду надані наступні документи:

- копію Договору про надання правової допомоги № б/н від 10 червня 2021 року;

- ордер серії КС № 622520 від 22 липня 2021 року;

- додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 10 червня 2021 року;

- акт №1 від 16.05.2022 про виконання робіт з надання правової допомоги відповідно до Договору про надання правової допомоги від 10 червня 2021 року;

- розрахунок витрат на правову допомогу від 12.05.2022;

- оригінал розрахункової квитанції серії АБРА № 329137 про оплату12 травня 2022 року ОСОБА_1 послуг адвоката Шапошника Є.В. в розмірі 6000 гривень;

З урахуванням зазначених доказів про понесені витрати на правничу допомогу, суд задовольняє вимоги позивачки про компенсацію судових витрат в сумі 6000 гривень, оскільки такі витрати є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачкою на сплату судового збору в сумі 1180 гривень підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 387 ЦК України, ст. 152 ЗК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Витребувати земельну ділянку площею 2,7172 га, розташовану на території Медвинської ОТГ (колишньої Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області), цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :05:002:0038, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , з незаконного володіння сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс».

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1180 гривень та витрати понесені на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень, всього 7180 (сім тисяч сто вісімдесят) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов