справа № 208/6394/20
№ провадження 2/208/553/22
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі: головуючого, судді - Івченко Т.П.

за участю: секретаря судового засідання Задьори В.І.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 «про стягнення боргу за кредитним договором»,

встановив:

25.09.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за Кредитним договором № 500344221 від 15.02.2013 року у розмірі: 49387 (сорок дев`ять тисяч триста вісімдесят сім) гривень 98 копійок, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок по сплаті судового збору при подачі позовної заяви.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що відповідач та ПАТ «Альфа-Банк» 15.02.2013 року уклали кредитний договір № 500344221, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 15810,00 грн. зі сплатою 0,01% річних, з датою остаточного повернення кредиту 18.08.2014 року. 30 червня2014 року ПАТ «Альфа-Банк» відступив право вимоги за кредитним договором № 500344221 ТОВ «ДАТА МАЙНІНГ ГРУП». 14 січня 2019 року між «ДАТА МАЙНІНГ ГРУП» та ТОВ «ФК Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 500344221. 16 січня 2019 року ТОВ «ФК Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 500344221. Відповідач, у порушення умов кредитного договору, станом на 12.08.2020 року, відповідно до розрахунку заборгованості, має заборгованість у розмірі 49 387,98 грн. (Сорок дев`ять тисяч триста вісімдесят сім гривень 98 копійок), яка складається з нарахованих 3% річних у розмірі 1 424,70 грн.; втрат від інфляції у розмірі 3 149,35 грн.; подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 580,23 грн.; заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) у розмірі 15 810,00 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 6 223,70 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 22 200,00 грн..

26.02.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду та визначено порядок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

25.08.2022 року представником позивача подану клопотання про розгляд справи без участі їх представника, на задоволенні позовних вимог наполягають у повному обсязі не заперечують проти винесення заочного рішення без участі відповідача.

31.08.2022 року представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Вороном А.І. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування відзиву зазначив, що в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази надання ПАТ «Альфа-Банк» кредитних коштів ОСОБА_1 у заявленій сумі у розмірі 15810,00 грн., відповідач не визнає факт підписання Кредитного договору № 500344221 від 15.02.2013 р., та факт отримання грошових коштів у заявленій сумі 15810,00, оскільки вказану грошову суму вона не отримувала. Сам по собі розрахунок заборгованості не підтверджує факт надання кредиту.

У матеріалах справи відсутні докази наявності заборгованості Відповідача за Кредитним договором, в підтвердження наявності заборгованості Відповідача було надано тільки Розрахунок заборгованості за Кредитними договорами станом на 12.08.2020 р. Наданий Позивачем розрахунок заборгованості не містить розрахунок боргу у розрізі помісячних нарахувань за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями, відомостей про часткове виконання боржником своїх зобов`язань, а тому не є належним доказом. Таким чином заявлена вимога про стягнення заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 6223,70 грн., не підтверджується розрахунком цієї суми, не вказано період, за який вона розрахована, те ж саме стосується і заявленої вимоги про стягнення заборгованості із пені у розмірі 22200,00 грн.

Як вбачається із п. 2.З. Кредитного договору, термін повернення кредиту - не пізніше 18.08.2014 року. За наведеного, Банк та його правонаступники втратили право на нарахування процентів та пені за кредитом після 18.08.2014 року, наданий Позивачем розрахунок заборгованості не містить розрахунок боргу за процентами та пенею у розрізі помісячних нарахувань, відомостей про часткове виконання боржником своїх зобов`язань, а тому не є належним доказом.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). У кредитному договорі № 500344221 від 15.02.2013 р. відсутні положення щодо встановлення сторонами іншого строку позовної давності, ніж три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, а початок перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором - з моменту спливу строку кредитування.

Відповідно до п. 2.З. Кредитного договору, термін повернення кредиту - не пізніше 18.08.2014 року. Таким чином, право у Позивача як заінтересованої сторони виникло, починаючи з 19.08.2014 року, та трирічний строк позовної давності сплив 19.08.2017 року.

Позивач у цій справі звернувся до Суду з позовом 25 вересня 2020 року, тобто після спливу позовної давності як щодо основної суми кредиту, так і щодо останнього щомісячного платежу. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Враховуючи наведене, Відповідачем заявляється вимога про застосування позовної давності у цій справі, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до Розрахунку заборгованості станом на 12.08.2020 p., який надано Позивачем, Відповідач ОСОБА_1 нібито здійснила грошовий платіж по кредиту у розмірі 300,00 грн. від 27.03.2020 року. Відповідач ОСОБА_1 категорично заперечує зазначений факт та вказує на те, що жодних платежів вона не здійснювала, з таких мотивів. Позивачем не надано жодних доказів того, на який банківський рахунок та за допомогою яких платіжних інструментів Відповідач здійснила платіж від 27.03.2020 року. Копія платіжної квитанції або іншого банківського документу із її особистим підписом, який би свідчив про волевиявлення Відповідача на погашення заборгованості за Кредитним договором, Позивачем не надано.

Кредитор за кредитним договором змінювався 4 (чотири) рази, та доказів чи була Відповідач обізнана про те, що станом на 27.03.2020 року її кредитором є саме ТОВ «Вердикт Капітал», та чи обізнана про банківські реквізити для погашення її кредитної заборгованості, - Позивачем не надається. Переривання позовної давності можливе лише в межах строку її спливу. Не може бути перервано те, що давно закінчило існувати. На момент нібито здійснення платежу у розмірі 300,00 грн. від 27.03.2020 року позовна давність сплинула у повному обсязі, а тому позовна давність у будь-якому випадку не переривалась 27.03.2020 p., оскільки сплинула повністю 19.08.2017 року.

За відсутності підстав для нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами, відсутні правові підстави і для нарахування неустойки, оскільки відповідно до частин другої та третьої статті 549 ЦК України штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання. Безпідставним є також нарахування 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стаття 266 ЦК України). А тому просить суд застосувати строк позовної давності до вимог Позивача ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

28.11.2022 року через канцелярію суду року представник позивача надав Відповідь на Відзив в якому наведені норми законодавства, які на думку позивача спростовують наведені у відзиві заперечення та клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу заявлених представником відповідача, посилаючись на те, що відповідачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу з приводу стягнення яких позивач заперечує, та звертає увагу на не значну складність справи, заявлена сума не співмірна із фактично понесеними витратами, окрім того, витрата відповідача мають бути підтверджені видатковим касовим ордером з підписами керівника та головного бухгалтера або у випадку безготівкового розрахунку - платіжним дорученням, які Відповідачем суду не подані, тому просить суд відмовити відповідачу в повному обсязі у стягненні витрат на правничу допомогу.

Сторони у судове засідання не з`явились.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності, просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, підтримала свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15.02.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний Договір № 500344221, згідно якого сума кредиту складає 15 810,00 грн. процентна ставка за користування кредитом встановлювалася 0.01% річних, з датою остаточного повернення кредиту 18.08.2014 року.

30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ДАТА МАИНІНГ ГРУП» було укладено Договір факторингу №1 , відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ДАТА МАИНІНГ ГРУП» а ТОВ «ДАТА МАИНІНГ ГРУП» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 500344221 від 15.02.2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та Боржником.

14 січня 2019 року між ТОВ «ДАТА МАЙНІНГ ГРУП» та TQB «ФК «ВЕСТА» було укладено Договір факторингу М2019-1ДМШЕСТА, відповідно до якого TQB «ДАТА МАЙНІНГ ГРУП» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА» а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 500344221 від 15.02.2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та Боржником.

16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №16-01/19/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 500344221 від 15.02.2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та Боржником.

Згідно з наданими позивачем розрахунками відповідач станом на станом на 12.08.2020 року, має заборгованість у розмірі 49 387,98 грн., яка складається з нарахованих 3% річних у розмірі 1 424,70 грн.; втрат від інфляції у розмірі 3 149,35 грн.; подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 580,23 грн.; заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) у розмірі 15 810,00 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 6 223,70 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 22 200,00 грн..

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи».

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі "Бендерський проти України" (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

У ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими іе лектронними доказами 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Під час ухвалення рішення суд має вирішити, зокрема, питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Як передбачено у ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд враховує, що предмет доказування у кожній конкретній справі складає певну сукупність фактів, які мають матеріально-правове значення, встановлення яких необхідне для ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення у справі. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права, а також підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 липня 2019 року № 910/4994/18.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення на користь позивача суми заборгованості відповідача за Кредитним договором. При цьому, обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що право вимоги до відповідача за Кредитним договором у нього виникло на підставі Договору факторингу.

Отже, зазначена обставина, зокрема, входить до предмета доказування у даній справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 11,509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог закону або договору.

За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

При цьому, відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1ст. 1078 ЦК України).

Пункт 4.1. Договору факторингу передбачає, що право власності на права вимоги вважається таким, що перейшло від Клієнта фактору, та право вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав вимог у Фактора виникає в день підписання Акту приймання-передачі права вимоги (Додаток № 1.2 до цього договору), що підписується одночасно з Реєстром боржників в день підписання цього договору.

За умовами п. 4.6. Договору факторингу, внаслідок укладення цього договору до Фактора переходять всі права кредитора за Первинними договорами, зокрема, але не виключно: право здійснювати нарахування та стягнення процентів за Кредитними договорами з дати переходу права власності на права вимоги, право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування комісій, будь-яких інших платежів, визначених кредитним договором, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань відповідно до законодавства та умов кредитного договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Таким чином, як позичальник, так і боржник зобов`язані виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500958407, згідно якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 15810,00 грн., зі строком користування до 18.08.2014 року, та зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 0,01% річних.

У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Так, 30 червня2014 року ПАТ «Альфа-Банк» відступив право вимоги за кредитним договором № 500344221 ТОВ «ДАТА МАЙНІНГ ГРУП», 14 січня 2019 року між «ДАТА МАЙНІНГ ГРУП» та ТОВ «ФК Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 500344221 та 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1, в тому числі за кредитним договором № 6.

Таким чином суд приходить висновку про те, що позивач надав суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази на підтвердження переходу права вимоги за вказаним кредитним договором, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд вважає, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Однак, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідач заборгованість за кредитним договором, яка виникла за період з 16.01.2019 року по 12.08.2020 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Як вбачається із матеріалів справи, повернення тіла кредиту і процентів, згідно п.2.6 кредитного договору та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору), передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 1289,03 грн. до 18 числа кожного місяця.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 18 числа місяця, що настає за розрахунковим. Оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Разом з тим, позивачем пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, відповідно до п. 2.З. Кредитного договору, термін повернення кредиту вказано не пізніше 18.08.2014 року, таким чином, право у Позивача виникло, починаючи з 19.08.2014 року, та трирічний строк позовної давності сплив 19.08.2017 року, а позовна заява, при цьому, подана 25 вересня 2020 року, що підтверджується вхідним штампом суду (а.с.1), тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по вересень 2017 року, включно.

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що має місце переривання строку позовної давності згідно Розрахунку заборгованості станом на 12.08.2020 p., в якому вказано, що ОСОБА_1 нібито здійснила грошовий платіж по кредиту у розмірі 300,00 грн. від 27.03.2020 року, Відповідач в своєму Відзиві категорично заперечує цей факт та вказує на те, що жодних платежів вона не здійснювала. Натомість Позивачем не надано жодних доказів того, на який банківський рахунок та за допомогою яких платіжних інструментів Відповідач здійснила платіж від 27.03.2020 року, копії платіжної квитанції або іншого банківського документу із її особистим підписом, який би свідчив про волевиявлення Відповідача на погашення заборгованості за Кредитним договором, Позивачем не надано. Також Кредитор за кредитним договором змінювався чотири рази, та доказів що Відповідач була обізнана про те, що станом на 27.03.2020 року її кредитором є саме ТОВ «Вердикт Капітал», та про банківські реквізити для погашення її кредитної заборгованості, Позивачем також не надано. Переривання позовної давності можливе лише в межах строку її спливу, навіть якщо врахувати нібито здійснення платежу у розмірі 300,00 грн. від 27.03.2020 року, позовна давність у будь-якому випадку не переривалась 27.03.2020 p., оскільки сплинула повністю 19.08.2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи».

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі "Бендерський проти України" (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

За обставин, що позивачем заявлено позов після спливу позовної давності, у відповідності до вимог ч.5 ст.267 ЦПК України, не наведено перед судом обґрунтованих доводів про поважність причин пропуску трирічного строку на звернення до суду, а також про наявність обставин зупинення, переривання, чи досягнутої домовленості між сторонами про збільшення строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність застосувати правила загальної позовної давності у три роки, передбаченої статтею 257 ЦК України та відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

З огляду на вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові, покладаються на позивача.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265, 280 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 «про стягнення боргу за кредитним договором» - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Повний текст рішення був складений у строк передбачений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Сторони:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», юридична адреса: 04053, місто Київ, вулиця Кудрявський Узвіз, будинок № 5-Б, .

Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Івченко Т. П.