Справа № 127/4084/20
Провадження № 22-ц/801/925/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 рокуСправа № 127/4084/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/4084/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року, яке ухвалене суддею Жмудь О.О. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 10 лютого 2022 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулись в суд з цим позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» трикімнатна квартира, загальною площею 59,9 кв.м, житловою площею 42,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована за ТОВ «Кредитні ініціативи», що належала на праві власності ОСОБА_5 .

Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в договорі іпотеки від 04 червня 2007 року (п.п.5.2.1.) із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 червня 2019 року №170781896, було зареєстровано право власності за ТОВ «Кредитні ініціативи», а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 59,9 кв.м, житловою площею 42,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що оскільки законним власником даної квартири є ТОВ «Кредитні ініціативи», в силу ст. 317 ЦК України, відповідачі, втратили право власності на квартиру, одночасно і втратили право користування нею.

За таких обставин ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд згідно уточнених вимог визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою, загальною площею 59,9 кв.м, житловою площею 42,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити питання що стягнення судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачі не є власниками спірної квартири, своїми діями порушують право ТОВ «Кредитні ініціативи» на володіння, користування та розпорядження квартирою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, тому колегія суддів прийшла до висновку про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність передбачених Житловим кодексом Української РСР підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_5 04 червня 2008 року укладено іпотечний договір.

Відповідно до п. 1.1 даного договору сторони уклали цей договір згідно з кредитним договором №06-2.1/486 від 04 червня 2007 року, іпотекодержатель надав ОСОБА_5 кредит в сумі 44000 Євро.

Згідно п. 1.2 іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю цілу трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, у зв`язку з невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на вищевказане домоволодіння, було зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи». Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в договорі іпотеки від 04 червня 2007 року із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як встановлено судом, іпотекодавець ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з актового запису про смерть №2303 від 19 серпня 2016 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 червня 2019 року № 170781896 право власності на домоволодіння, загальною площею 59,9 кв.м, житловою площею 42,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи».

31 січня 2020 року за № 1552 ТОВ «Кредитні ініціативи» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 направило вимогу про добровільне виселення, у випадку невиконання ними даної вимоги, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернеться до суду та органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення.

Відповідно до довідки з місяця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 3968 від 03 грудня 2019 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Місце реєстрації відповідачів за вище вказаною адресою також підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання від 21 лютого 2020 року та довідкою з місяця проживання про склад сім`ї та реєстрацію №170 від 10 лютого 2021 року.

Згідно висновку виконавчого комітету ВМР від 25серпня 2020 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_4 , 2015 р.н., таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контрольза користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зроблено висновок, що: «невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 641/1128/18 (провадження № 61-4464св20) зазначено, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Згідно з наведеними нормами права особам, яких виселяють з жилого приміщення, що є предметом іпотеки, придбаного не за рахунок отриманих у борг грошових коштів і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Ураховуючи зазначене відповідачі у цій справі можуть бути позбавлені права на спірне житло лише із забезпеченням їх іншим житловим приміщенням у порядку, визначеному статтею 109 ЖК Української РСР, про що повинно бути зазначено у рішенні суду».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 445/1261/18 (провадження № 61-19048св19).

Як вбачається з матеріалів справи, передана в іпотеку спірна квартира не була придбана за кредитні кошти. Згідно даних в іпотечному договорі від 04 червня 2007 року, предмет іпотеки належав іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 1994 року, виданого згідно з рішенням виконкому Вінницької міської ради від 24 лютого 1994 року №150, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 травня 2007 року та договору про перерозподіл спадкового майна від 03 травня 2007 року, тобто до укладення іпотечного договору від 04 червня 2007 року, яким спірна квартира була передана в іпотеку з метою забезпечення виконання кредитного договору від 04 червня 2007 року № 06-2.1/486.

Отже, суди першої інстанції дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки в іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, у зв`язку з чим відсутні підстави для виселення мешканців зі спірного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази наявності іншого помешкання, зареєстрованого за відповідачами на праві власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що за іпотокодавцем на праві власності зареєстровано частину успадкованого після смерті батька будинку, тому у відповідачів є інше помешкання, яке є предметом іпотеки і вони фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , є безпідставними.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 грудня 2020 року № 237792573, ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 19/200 часток будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Згідно витягу інформаційної довідки із Спадкового реєстру за № 64419135 від 19 квітня 2021 року, спадкова справа на ім`я померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 не заводилась, що вбачається з відповіді Другої вінницької державної нотаріальної контори від 22 квітня 2021 року.

Таким чином, відсутні докази на підтвердження успадкування відповідачами іншого житла.

Посилання заявника висновки Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц та інші на законність та обґрунтованість оскаржених рішень не впливають.

Крім того, у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц Верховний Суд вказав на обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо усунення перешкод новому власнику у користуванні та розпорядженні будинком і земельною ділянкою, з огляду на наявність у відповідачів іншого, відмінного від спірного, постійного місця проживання.

Натомість у розглядуваній справі докази наявності у відповідачів іншого, відмінного від спірного, постійного місця проживання відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК Української РСР, є необґрунтованими, з огляду на викладені вище висновки.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків викладених у постановах суду касаційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки висновки у наведених заявником судових рішеннях, не суперечать висновкам, яких дійшов суд першої інстанції у справі.

Отже, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 травня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.