Постанова

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 438/1232/14

провадження № 61-7019св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач -виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області,

відповідачі:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки та піклування),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргувиконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2019 року у складі судді Крамара О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у складі колегії суддів:Шандри М. М., Левика Я. А., Струс .Л. Б.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року виконавчий комітет Дрогобицької міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки та піклування), про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 займають квартиру АДРЕСА_1 безпідставно,

оскільки рішення щодо надання спірної квартири не приймалось, ордер не видавався, а тому вони підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2019 року, залишеним без змін постановоюЛьвівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили із безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Ураховуючи наведене,

а також те, що відповідачі з 2004 року проживають у квартирі, рішення Бориславського міського суду Львівської області від 28 листопада 2005 року про виселення відповідачів зі спірної квартири не виконано, виконавчий лист, виданий на підставі зазначеного рішення суду, повернуто без виконання на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 31 жовтня 2008 року № 430.

Аргументи учасників справи

У квітні 2020 року виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської областіподав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди зробили помилковий висновок, що спір між тими самими особами і з тих самих підстав вже розглянуто і судове рішення набрало законної сили всупереч позиції у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15 та постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 372/2230/17-ц, згідно з якою не можна вважати, що між сторонами вже був вирішений спір про той самий предмет і позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, якщо на обґрунтування позову позивач зазначає інші обставини, що мали місце після постановлення судового рішення.

Коло осіб, до яких заявлено позов виконавчим комітетом, з урахуванням актів від 18 березня 2014 року, 15 грудня 2015 року, від 20 жовтня 2016 року про обстеження спірної квартири, визначено ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Проте в рішенні Бориславського міського суду Львівської області від 28 листопада 2005 року коло осіб відрізнялось, оскільки відповідачем у вказаній справі є ОСОБА_5 , яку просив виконавчий комітет виселити без надання іншого жилого приміщення разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які зайняли жиле приміщення у 2004 році. Вказаним обставинам суди не надали жодного правового висновку.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду відзив, у якому просила оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15 та у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 372/2230/17).

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Суди встановили, квартира № 3 по вул. Дорошенка, 2 у м. Бориславі Львівської області належить до житлового фонду Бориславської міської ради Львівської області та перебуває на балансі державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 3». Зазначена квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 14,31 кв. м, кухні, без комунальних вигод.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28 листопада 2005 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 квітня 2006 року, позов виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області задоволено та вирішено: виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення Бориславського міського суду Львівської області від

28 листопада 2005 року не виконане.

ОСОБА_5 17 грудня 2014 року зареєструвала шлюб, після реєстрації якого її прізвище стало « ОСОБА_8 ».

ОСОБА_7 12 березня 2016 року зареєструвала шлюб, після реєстрації якого її прізвище стало « ОСОБА_9 ».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає

в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження

у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними

й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства

є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений

в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що квартира № 3 по АДРЕСА_2 належить до житлового фонду Бориславської міської ради Львівської області, суди не врахували, що за позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном відсутнє порушення суб`єктивного цивільного прававиконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Тому у задоволенні позову у справі, що переглядається, суди мали відмовити саме з цієї підстави, у зв`язку з чим оскаржені судові рішення підлягають зміні в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку

з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити в мотивувальній частині,

а в іншій частині залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня

2020 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук