Постанова

Іменем України

16 травня 2022 року

м. Київ

справа № 522/10972/20

провадження № 61-21136св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп», Обслуговуючий кооператив «Граніт»,

особа, яка не брала участі у розгляді справи, звернулась з апеляційною та касаційною скаргами, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Архіпов Олександр Юрійович, на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року, ухвалу Одеського апеляційного суду

від 16 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 16 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп»

(далі -ТОВ «Берег-Будгруп»), Обслуговуючий кооператив «Граніт»

(далі - ОК «Граніт»), з позовом, у якому просив визнати недійсним договір № 613 про дольову участь у будівництві від 09 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 06 січня 2006 року між

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_1 укладено договір за № 547 про дольову участь в будівництві житла. За умовами вказаного договору

ОСОБА_1 інвестував будівництво квартири АДРЕСА_1 .

ТОВ «Берег-Будгруп» зобов`язалась збудувати, а ОСОБА_1 прийняти дольову участь у будівництві зазначеної квартири АДРЕСА_2 та, по завершенню будівництва, передати позивачу цю квартиру згідно з актом

приймання-передачі для оформлення останнім права власності на вказану квартиру.

06 січня 2006 року ОСОБА_1 ,на виконання умов договору, сплатив

ТОВ «Берег-Будгруп» 445 814 грн, у результаті чого ТОВ «Берег-Будгруп» йому видало довідку про повну сплату та про майнові права ОСОБА_1 на квартиру

АДРЕСА_1 згідно з договором № 547 про дольову участь будівництва житла від 06 січня 2006 року.

У 2007 році будівництво житла зупинилось та було «заморожено».

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» 20 лютого 2012 року уклали договір на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_3 , предметом якого є виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва другої черги житлового комплексу «Акапулько-2», включаючи в себе п`яти секційний житловий будинок з підземним паркінгом за вищевказаною адресою.

Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Одеської області 03 березня 2016 року зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкту будівництва житлового комплексу

на АДРЕСА_3 , із зазначенням замовника -

ОК «Граніт».

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» 25 липня 2016 року уклали додаткову угоду № 2 до договору на будівництво житлового будинку на

АДРЕСА_3 від 20 лютого 2012 року, згідно

з пунктом 2 якої сторони прийшли до взаємної домовленості, зокрема, доповнити вказаний договір на будівництво житлового будинку

пунктом 4.1.10, за змістом якого замовник уповноважує ОК «Граніт» підписувати акти приймання-передачі об`єктів нерухомості згідно договорів інвестування (про порядок викупу пая, про дольову участь у будівництві житла), укладених між замовником та фізичними особами (юридичними особами), предметом яких є інвестування у будівництво житлового комплексу другої черги «Акапулько 2», який складається з п`яти секційного житлового будинку за вказаною вище адресою.

ОСОБА_1 13 вересня 2016 року зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності право власності на квартиру

АДРЕСА_4 на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер - 5, виданий 07 вересня 2016 року, видавник - ОК «Граніт»,

ОСОБА_1 ; договору про порядок викупу паю, серія та номер - 5,

виданий 06 серпня 2013 року; свідоцтво, серія та номер - 5, видане

06 серпня 2013 року, видавник ОК «Граніт».

ТОВ «Берег-Будгруп» як юридична особа припинено 05 листопада 2018 року.

Після звернення 27 лютого 2019 року до Приморського районного суду

міста Одеси ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , ОК «Граніт» про визнання недійсним договору № 5 від 06 серпня 2013 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання права власності, ОСОБА_1 була отримана копія договору № 613 про дольову участь будівництва житла від 09 січня 2006 року, укладеного між

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 , згідно з пунктом 2.1 якого пайщик зобов`язався прийняти дольову участь у будівництві житлового будинку на АДРЕСА_5 .

Вказаний договір позивач вважає недійсним та таким, що порушує його законні права власника щодо квартири АДРЕСА_4 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня

2021 року (у складі судді Бондар В. Я.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір № 613 про дольову участь у будівництві житла від 09 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір № 613 про пайову участь у будівництві житла від 09 січня 2006 року не відповідає загальним вимогам щодо чинності правочину, встановленим положеннями

статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки цей договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Права щодо його предмету належать не його сторонам, а третій особі, у даному випадку ОСОБА_1 . Оспорений договір порушує права та законні інтереси позивача як першочергового інвестора та власника майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 .

Місцевий суд дійшов висновку, що договір № 547 про дольову участь

в будівництві житла від 06 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Берег-Будгруп» відповідає законодавчим вимогах щодо дійсності правочину, а ОСОБА_1 є єдиним належним інвестором та власником спірного майна.

ОСОБА_3 , яка не брала участі у розгляді справи, оскаржила рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року

в апеляційному порядку.

ОСОБА_3 також подала до суду апеляційної інстанції заяву про залучення її до участі у розгляді справи як правонаступника відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року

(у складі судді у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.) у задоволенні заяви ОСОБА_3 про залучення її до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, що вона є правонаступником прав та обов`язків ОСОБА_2 за договором № 613 про дольову участь у будівництві житла від 09 січня 2006 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює та дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а також необхідність задоволення їх у повному обсязі. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року, ОСОБА_3 ,

в інтересах якої діє адвокат Архіпов О. Ю., просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року, ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, залучити ОСОБА_3 до участі у справі у якості правонаступника

ОСОБА_2 ,ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 та від 24 лютого 2021 року у справі 233/3516/18-ц.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_3 вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права при постановленні ухвали від 16 листопада 2021 року про відмову в залученні її до участі у розгляді справи у якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції не врахував неможливість надання нею згоди

ТОВ «Берег-Стройгруп» на відступлення права вимоги через ліквідацію останнього.

Інші учасники справи відзиву щодо вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_4 24 грудня

2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що 06 січня 2006 року між ТОВ «Берег-Будгруп», в особі генерального директора Веселова С. Р., та ОСОБА_1 (пайовик) було укладено договір № 547 про дольову участь в будівництві житла.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 інвестував будівництво квартири АДРЕСА_1 . ТОВ «Берег-Будгруп» зобов`язалась збудувати, а ОСОБА_1 прийняти дольову участь

у будівництві квартири зазначеної АДРЕСА_2 та, по завершенню будівництва, передати пайовику квартиру згідно з актом приймання-передачі для оформлення останнім права власності на спірну квартиру.

ОСОБА_1 06 січня 2006 року сплатив ТОВ «Берег-Будгруп» 445 814 грн на виконання умов договору та йому була видана ТОВ «Берег-Будгруп» довідка про те, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 згідно

з договором № 547 про дольову участь будівництва житла від 06 січня

2006 року, а також кошти сплачені ним у повному обсязі.

Положеннями пункту 5.1.2 договору № 547 про пайову участь у будівництві житла від 06 січня 2006 року ТОВ «Берег-Будгруп» гарантує пайовику, що квартира, яка будується на час підписання договору та до реєстрації права власності пайовика на неї є часткою участі пайовика у будівництві житлового будинку на

АДРЕСА_5 ; непродана; не здана в оренду; не є заставою.

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 09 січня 2006 року уклали договір № 613 про дольову участь будівництва житла, згідно з пунктом 2.1 якого пайщик зобов`язався прийняти дольову участь у будівництві житлового будинку, розташованого на

АДРЕСА_5 .

У 2007 році будівництво житла зупинилось та було «заморожено».

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» 20 лютого 2012 року уклали договір на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_3 , предметом якого є виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва другої черги житлового комплексу «Акапулько-2», включаючи в себе п`яти секційний житловий будинок з підземним паркінгом за вказаною адресою.

Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України

в Одеської області 03 березня 2016 року зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкту будівництва житлового комплексу

на АДРЕСА_3 , із зазначенням замовника -

ОК «Граніт».

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» 25 липня 2016 року уклали додаткову угоду № 2 до договору на будівництво житлового будинку на

АДРЕСА_3 від 20 лютого 2012 року, згідно з пунктом 2 якої сторони прийшли до взаємної домовленості, зокрема, доповнити зазначений договір на будівництво житлового будинку наступним пунктом 4.1.10, за змістом якого замовник уповноважує

ОК «Граніт» підписувати акти приймання-передачі об`єктів нерухомості відповідно до договорів інвестування (про порядок викупу пая, про дольову участь у будівництві житла), укладених між замовником та фізичними особами (юридичними особами), предметом яких є інвестування

у будівництво житлового комплексу другої черги «Акапулько 2», який складається з п`яти секційного житлового будинку за вищевказаною адресою.

ОСОБА_1 13 вересня 2016 року зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності

право власності на квартиру

АДРЕСА_4 на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер - 5, виданий 07 вересня 2016 року, видавник - ОК «Граніт»,

ОСОБА_1 ; договору про порядок викупу паю, серія та номер - 5,

виданого 06 серпня 2013 року, видавник - ОК «Граніт».

05 листопада 2018 року юридичну особу ТОВ «Берег-Будгруп», , припинено.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Щодо доводів касаційної скарги на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року

Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання недійсним договору № 613 про дольову участь у будівництві від 09 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 .

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша

статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої

статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин

і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли

у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку

з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства,

а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність

є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції проаналізував умови договору 06 січня 2006 року

№ 547 про дольову участь в будівництві житла, який було укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Берег-Будгруп», і встановив, що на час укладення вказаного договору та до безпосередньої реєстрації права власності на квартиру забудовник гарантував відсутність прав на майно у третіх осіб, що у подальшому підтверджено договором про викуп паю № 5 від 06 серпня 2013 року; актом № 5 прийому-передачі квартири від 07 вересня 2016 року довідкою ОК «Граніт» про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів на викуп паю.

Наведений вище договір є чинним та у встановленому порядку не визнаний недійсним.

Оспорений договір № 613 про дольову участь у будівництві житла між

ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 укладено 09 січня 2006 року.

Частиною третьою статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено право інвестування та фінансування однієї квартири в об`єкті будівництва кількома інвесторами можливе виключно за умови укладення між ними договору в письмовій формі, в якому визначаються частка кожного інвестора та порядок внесення ним відповідної інвестиції.

Існування відповідних договірних відносин між сторонами не доведено.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 28 жовтня

2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду

від 18 травня 2021 року, встановлено відсутність будь-яких майнових прав ОСОБА_2 на квартиру

АДРЕСА_4 .

За положеннями статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним

є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа.

За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою

є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання договору недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Встановивши, що ОСОБА_1 є першим інвестором у будівництво (06 січня 2006 року) ніж ОСОБА_2 (09 січня 2006 року) на підставі договору, який є чинними та у встановленому порядку не був визнаний недійсним, позивач вніс повну вартість паю, зареєстрував у встановленому законом порядку своє право власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору № 613 про дольову участь у будівництві від 09 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 ,оскільки ТОВ «Берег-Будгруп», не ініціюючи розірвання договору, укладеного з позивачем 06 січня 2006 року, не мав права укладати договір інвестування щодо зарезервованого та оплаченого позивачем об`єкту будівництва і практичні дії щодо реалізації інвестицій за цим договором не могли бути вчинені.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах

від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 та від 24 лютого 2021 року у справі 233/3516/18-ц (провадження № 61-4805св20).

У пунктах 96-98 постанови від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним

є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.

У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Верховний Суд зазначив, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача

є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 233/3516/18-ц (провадження № 61-4805св20) Верховний Суд вказав, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та (або) оспорювання його прав та інтересів.

Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції України, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано

у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004.

У справі, яка переглядається, суд установив, що оспорений договір порушує права та законні інтереси позивача, як першочергового інвестора та власника майнових прав на квартиру. Суд виходив із доведеності позовних вимог.

У свою чергу, ОСОБА_3 не надано жодних доказів на підтвердження наявності у неї майнових прав на квартиру

АДРЕСА_4 .

Детальний аналіз судових рішень, на які містить посилання в касаційній скарзі, не дає підстави вважати, що ухвалені у справі судові рішення протирічать наведеній судовій практиці.

Щодо доводів касаційної скарги на ухвалу Одеського апеляційного суду

від 16 листопада 2021 року

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Таким чином, статтею 389 ЦПК України,яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, визначено вичерпний перелік ухвал суду апеляційної інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, серед яких, зокрема, передбачено оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про заміну сторони у справі.

ЄСПЛ зауважив, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року).

Також ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» від 12 липня 2001 року).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року, «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня

1997 року).

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони у справі не належить до переліку ухвал, які відповідно до статті 389 ЦПК України можуть бути оскаржені у касаційному порядку, така ухвала не може бути предметом касаційного перегляду, а тому не підлягала прийняттю до провадження Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті термін «судом, встановленим законом», у Верховного Суду відсутні повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат

Архіпов О. Ю., на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада

2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Берег-Будгруп», ОК «Граніт», про визнання договору про дольову участь у будівництві недійсним, відкрито помилково.

Оскільки ухвала Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року

не підлягає оскарженню в касаційному порядку відповідно до вимог

статті 389 ЦПК України, касаційне провадження в частині оскарження ухвали апеляційного суду підлягає закриттю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Архіпов Олександр Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня

2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада

2021 року залишити без змін.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Архіпов Олександр Юрійович,

на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп», Обслуговуючий кооператив «Граніт», про визнання договору про дольову участь у будівництві недійсним, закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк