РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 569/22920/19

Провадження № 22-ц/4815/616/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянув в порядку письмового позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Троцюк О.С. та представника ОСОБА_1 - адвоката Шендери О.М. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2021 року, ухвалене в складі судді Бучко Т.М., повний текст якого складено 17 грудня 2021 року у справі №569/22920/19,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2012 року у справі № 1-345/11 кримінальну справу відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності. У даній справі вона визнана потерпілою. У кримінальній справі встановлено, що інвалідність третьої групи від загального захворювання встановлена їй внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми в 2000 році. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії РВН № 0204161 вона є інвалідом третьої групи загального захворювання довічно. З 7 червня 2018 року по 18 червня 2018 року та з 15 квітня 2019 року по 25 квітня 2019 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу наслідків перенесеної важкої ЧМТ.

Просила суд стягнути з відповідача відшкодування втраченого доходу внаслідок завданого ушкодження здоров`ю в сумі 72 887 грн, матеріальну шкоду за придбані ліки на лікування в сумі 6 178,21 грн та моральну шкоду в сумі 9000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 6178 (шість тисяч сто сімдесят вісім) грн 21 коп. та моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов неправильного висновку про те що суд не звернув уваги на відсутність доказів передбачених ст.1195 ЦК України, причинного зв`язку між ними та на текст мотивувальної частини постанови у справі №10345/11 у якій відсутній висновок про наявність причинного зв`язку між отриманою травмою та інвалідністю позивача. Судово-медичної експертизи для встановлення потреби лікування позивачем наслідків заподіяної шкоди суд, за клопотанням відповідача не призначив та залишив поза увагою, що обґрунтованість витрат на лікування виходить за межі правових знань суду. Крім того, судом не враховано, що визначення моральної шкоди перебуває у компетенції спеціалістів психологів, а не суду. Будь-яких доказів заподіяння моральної шкоди позивачці матеріали справи не містять, а тому підстави для її відшкодування були відсутні.

Вказує на те, що суд необґрунтовано та цілком безпідставно застосував спеціальні знання у галузі медицини, зокрема щодо характеру та ступеню ушкодження здоров`я, без висновків відповідних експертів. Зауважує, що призначення експертизи у справах, де необхідно встановити ступінь і характер ушкодження здоров`я, є обов`язковим, проте вказана норма не була дотримана судом.

Стверджує, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність у позивачки відповідного ушкодження здоров`я, яке є підставою для прийняття нею ліків, вартість яких в свою чергу вона просить стягнути в судовому порядку.

Не погодившись із рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу в якій покликається на порушення судом норм матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування втраченого доходу внаслідок завданого ушкодження здоров`ю в сумі 72 887 грн. Просить рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення її вимог.

У відзивах на апеляційні скарги позивач та відповідач вказують, що рішення суду в не оскаржуваній ними частинах законне та обґрунтоване.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2012 року у справі № 1-345/11 кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , обвинуваченої у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст.198-2 та ч.1 ст.101 КК України, провадженням закрито у зв`язку із закінченням строків давності, звільнивши ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності.

Відповідно до змісту вказаної постанови 19 травня 2000 року біля 16 години ОСОБА_2 , перебуваючи на речовому ринку м. Рівне, що по вул. Замковій, підійшла до ОСОБА_1 , котра знаходилася біля кіоску № 44, і з погрозами застосування фізичного насильства пред`явила останній вимоги цивільно-правового зобов`язання стосовно повернення боргу в сумі еквівалентній 1500 доларів США. Після того, як ОСОБА_1 відмовилася повертати борг, сказавши, що вона вже все повернула, ОСОБА_2 спочатку в кіоску № НОМЕР_1 , а потім в проході між кіосками нанесла ОСОБА_1 руками по різним частинам тіла та головою об стіну кіоску та асфальт тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, одночасно з пред`явленням вимог цивільно-правового характеру, 19 травня 2000 року біля 16 години ОСОБА_2 , перебуваючи на речовому ринку АДРЕСА_1 , маючи намір на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , штовхнувши її в кіоск № 44 та збивши з ніг, стала бити її головою об стіни та підлогу кіоску, доки її не відтягнула власниця вказаного кіоску ОСОБА_5 . Однак, ОСОБА_2 , продовжуючи свої злочинні дії, в подальшому схопила ОСОБА_1 за одяг на грудях і, витягнувши з кіоску та збивши з ніг, стала бити головою об асфальт та руками по різних частинах тіла і припинила бити лише коли ОСОБА_5 відтягнула її. При цьому потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження, а закрита черепно-мозкова травми у вигляді зламу тім`яної кістки відносить до тяжких тілесних ушкоджень.

Суд кваліфікував дії підсудної ОСОБА_2 за ст.198-2 ч.3 КК України в редакції 1960 року, які виразилися в примушуванні до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати угоду позики під загрозою насильства над потерпілим, вчинене повторно, поєднане з насильством, небезпечним для життя і здоров`я, що спричинило тяжкі наслідки, а також кваліфікував дії підсудної ОСОБА_2 за ч.1 ст.101 КК України в редакції 1960 року, дії якої виразилися в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, котре спричинило розлад здоров`я ОСОБА_1 та знаходиться в прямому причинному зв`язку з її інвалідністю.

В період з 2001 року по 2008 рік позивач визнавалася інвалідом третьої групи від загального захворювання. 30 березня 2012 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК № 0204161.

Рішенням Рівненського міського суду від 25.11.2014р. задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з ОСОБА_2 понесені витрати на лікування за період з 2001 по 2014 рік. Рішення суду в цій частині після апеляційного перегляду залишене в силі та звернуте до примусового виконання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 3 941 грн. 00 коп. понесених витрат на лікування за період з 2014 по 2018 рр.

Судові рішення набрали законної сили та є чинними. На час розгляду даної справи відповідачем не виконанні.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини, згідно з якої особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування майнової шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.

Згідно зі ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

За правилами ст.1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних органу доходів і зборів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. (ч.6 ст.82 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року, справа № 917/1345/17, провадження № 12-144гс18, зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17, зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта.

Убачається, що з 7 червня 2018 року по 18 червня 2018 року та з 15 квітня 2019 року по 25 квітня 2019 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні судинної неврології ЦМЛ м.Рівне з клінічним діагнозом: стійкі наслідки перенесеної важкої ЧМТ (забою головного мозку, перелому склепіння черепа 2000 р.) у вигляді післятравматичної енцефалопатії 2 ст. з вогнищевою неврологічною мікросимптоматикою, порушенням гемоліквородинаміки з лікворогіпертензивними кризами, стійким цефалічним, вираженим астено-невротичним синдромом з емоційно-вольовими розладами. Симптоматична артеріальна гіпертензія І ст, м`яка за рівнем АТ, помірний ризик судинних розладів. Міокардіодистрофія, НК І ст. Двобічний кохлеоневрит, нейросенсорна приглуховатість 1-2 ст. Багатовогнищева склеродермія, що підтверджується епікризами Рівненської центральної міської лікарні.

ОСОБА_1 перебуває під консультативним спостереженням у лікаря-психіатра з діагнозом: виражений астено-невротичний синдром з емоційно-вольовою нестійкістю внаслідок перенесеної ЧМТ, про що свідчить повідомлення КЗ "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" Рівненської обласної ради № 1936 від 16 серпня 2018 року.

Розмір понесених позивачем витрат на лікування становить 6178,21 грн., що стверджується наявними у матеріалах справи чеками на придбання ліків. Дана обставина відповідачем не спростована.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги що стягнення витрат на лікування, суд дійшов правильного висновку що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , які виразились у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило розлад здоров`я, і як наслідок ОСОБА_1 продовжує нести витрати на лікування, між витратами та заподіяною шкодою є причинно-наслідковий зв`язок.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивач не надала доказів на підтвердження факту спричинення відповідачем тілесного ушкодження і наявність причинно-наслідкового зв`язку між подією та наслідками, спростовуються постановою Рівненського міського суду від 11 червня 2012 року у справі № 1-345/11, та судовими рішеннями у справах №569/13392/14-ц та №569/6123/17 які є чинними.

Будь-які належні та допустимі докази щодо відсутності події злочину матеріали справи не містять. Крім того, ОСОБА_2 не спростувала відсутність своєї вини в заподіянні позивачці ОСОБА_1 тілесних ушкоджень внаслідок яких остання змушена проходити лікування, а тому її вина презюмується.

Разом з тим, встановивши, що позивач в момент завдання шкоди була фізичною особою-підприємцем, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов неправильно висновку, що підставою для визначення розміру відшкодування шкоди в розмірі мінімальної зарплати, оскільки визначення доходу, втраченого ним внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається в порядку ст. 1198 ЦК України, однак це не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Відмовляючи у задоволенні позову, в цій частині, суд виходив з його недоведеності, оскільки доказів, які б містили відомості про ступінь втрати позивачем працездатності та строку на який його встановлено матеріали справи не містять.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 безпідставні, не ґрунтуються на нормах матеріального права, у зв`язку з чим підстав для скасування зазначеного рішення в оскаржуваній частині апеляційний суд не вбачає.

Крім того, апеляційний суд погоджується із аргументами апеляційної скарги відповідача про недоведеність заподіяної позивачем моральної шкоди спричиненої тривалим невиконанням судових рішення про відшкодування заподіяної шкоди з таких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту як саме дії/бездіяльність відповідача відображаються на її ділових якостях, стану здоров`ї, тощо, не зазначено з яких міркувань позивач виходила визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують завдання їй такої шкоди, понесених моральних страждань та не доведено наявності протиправних дій чи бездіяльності відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. (ст. 12 ч.3).

Інші доводи апеляційних скарг, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За правилами ч.1,3,4 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати докази разом із поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи, що відповідач в суді першої інстанції клопотань про витребування додаткових доказів, а саме витребування копії консультативного висновку рентгенограм черепа від 11.09.2000 року на ім`я ОСОБА_1 не заявляв, а заявив одночасно із поданням апеляційної скарги, при цьому не зазначив виняткові поважні причини неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотань про витребування доказів.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової медичної експертизи, де необхідно встановити ступінь і характер ушкодження здоров`я, оскільки характер тілесних ушкоджень позивачки був встановлений при розгляді кримінальної справи і висновки, викладені у постанові Рівненського міського суду від 11 червня 2012 року щодо характеру ушкоджень ОСОБА_1 є обов`язковими при розгляді даного спору у відповідності з вимогами ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

Підстав для задоволення клопотання про призначення комплексної судової медичної експертизи, поданого одночасно із апеляційною скаргою, колегія суддів не вбачає. Суд звертає увагу на те, що мотиви заявленого клопотання зводяться до незгоди із висновками повторної комплексної судової медичної експертизи №60 від 27.08.2004 року яка проведена у кримінальній справі №1-345/11 з метою переоцінки цих доказів, на яких ґрунтується постанова про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шендери О.М. залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Троцюк О.С. задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2021 року в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: