Постанова

Іменем України

10 травня 2022 року

місто Київ

справа № 752/21028/15-ц

провадження № 61-5725св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,

треті особи: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_5 , Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року, постановлене суддею Хоменко В. С., та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, ухвалену колегіє суддів у складі: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень, просив:

- виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення;

- зобов`язати Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за зазначеною адресою;

- вселити позивача у спірну квартиру.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року, укладеного між ним та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павленко Г. В., за реєстровим № 4011, та зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 14 травня 2004 року, номер запису: 3114, в книзі: д.603-2018.

Позивач стверджував, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 безпідставно проживають у його квартирі, на вимоги про її звільнення не реагують, звернутися з приводу зняття з реєстраційного обліку добровільно також не бажають. Зазначив, що на момент подання позову не має доступу до свого власного майна.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_3 у серпні 2018 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 вересня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зареєстрований у реєстрі № 4011.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовувала тим, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 вересня 2003 року не відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення. Зазначала, що матір ОСОБА_2 працювала на Трикотажній фабриці «Киянка» та отримала відповідний ордер на родину у складі: син - ОСОБА_2 , невістка - ОСОБА_3 , онука - ОСОБА_4 . Починаючи з 31 січня 1991 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою цієї квартири. Стверджувала, що родина ОСОБА_2 не здійснювала будь-яких дій з відчуження квартири, зокрема й ОСОБА_5 , укладенням оспорюваного договору порушено права малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Вважала, що ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_7 не могли надати у 2003 році документи для нотаріального посвідчення спірної угоди, що є підставою для визнання договору недійсним.

22 березня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про зміну підстави зустрічного позову, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 травня 1996 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Ухвалою від 23 жовтня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, Голосіївський районний суд міста Києва відмовив у прийнятті заяви про зміну підстави зустрічного позову, обґрунтовуючи таке процесуальне рішення тим, що ОСОБА_3 одночасно змінила предмет і підставу зустрічного позову.

Стислий виклад заперечень відповідача за зустрічним позовом

ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні зустрічного позову у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю, вважаючи, що зустрічний позов поданий з метою подальшого зайняття відповідачами житла.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням від 16 вересня 2020 року Голосіївський районний суд міста Києва позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Суд виселив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вселив ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 410, 40 грн.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що встановив факт незаконного самоправного зайняття житлового приміщення відповідачами, відсутності ордера на зайняття спірного приміщення та відкриття на їх ім`я особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг, відсутності згоди власника на зайняття квартири, відмову останніх звільнити квартиру, вжиті позивачем заходи не дали позитивних результатів, а тому, є підстави для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, та виселення відповідачів.

Суд першої інстанції зазначив, що рішення суду про виселення є відповідною правовою підставою для зняття осіб з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує, а тому не підлягають задоволенню вимоги позову про зняття з реєстраційного обліку відповідачів.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції зазначив, що оспорювані позивачем за зустрічним позовом правочини вчинені у формі, встановленій законом, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов договорів та у подальшому виконували їх умови, а тому підстав для задоволення зустрічного позову суд не встановив.

Постановою від 24 березня 2021 року Київський апеляційний суд скасував рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року в частині стягнення судового збору, ухвалив в цій частині нове рішення.

Стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 136, 80 грн з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції врахував наявність у ОСОБА_3 іншого житла, зокрема прав на 1/4 частки у квартирі АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 , а тому, на переконання апеляційного суду, таке втручання є виправданим та не призведе до позбавлення ОСОБА_3 житла.

В оцінці наявності порушення прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 апеляційний суд врахував, що названі учасники справи з рішенням суду фактично погодилися, не оскаржили його.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 , за висновками апеляційного суду, є законним та обґрунтованим, оскільки відповідач не надала належних та допустимих доказів щодо недотримання сторонами вимог чинного законодавства під час укладення 16 вересня 2003 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також того, що цим договором порушенні її права.

На момент укладення оскаржуваного договору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не були власниками зазначеної квартири, членами родини ОСОБА_5 , яка відчужувала квартиру, також не були, тому відчуження квартири власником ОСОБА_5 позивачу у справі ОСОБА_1 не потребувало згоди органу опіки та піклування.

За висновками апеляційного суду суд першої інстанції, відмовляючи 23 жовтня 2019 року у прийнятті заяви про зміну підстав та предмета позову від 22 березня 2019 року, обґрунтовано виходив з того, що зміна і предмета, і підстав позову суперечить положенням частини третьої статті 49 ЦПК України.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 06 квітня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначила як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених:

у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 903/439/18, щодо кваліфікації правочину, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків;

у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 280/1502/17-ц (провадження № 61-36618св18), відповідно до якого припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє відповідачів права користування займаним приміщенням;

у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у

справі № 335/11515/16-ц (провадження № 61-35042св18), відповідно до якого, маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку;

- суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення заяву ОСОБА_3 про зміну підстав зустрічного позову, у якому позивач просила також визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 травня 1996 року.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 28 травня 2021 року надав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позивач зазначив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з повним та всебічним з`ясуванням обставин справи та із правильним застосуванням норм матеріального права, дотриманням норм процесуального права.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 08 квітня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 вселився у квартиру АДРЕСА_1 у 1991 році.

ОСОБА_3 також була зареєстрована у спірній квартирі 31 січня 1991 року, однак 23 листопада 1995 року була виписана з неї.

04 березня 1996 року ОСОБА_2 звернувся до органу приватизації із заявою про оформлення передачі у приватну власність приміщення квартири.

Розпорядженням органу приватизації вирішили прохання ОСОБА_2 на передачу квартири АДРЕСА_1 задовольнити та передати у приватну власність цю квартиру за рахунок площі, що безоплатно приватизується з доплатою 747 250, 00 крб за надлишки загальної площі.

Згідно з договором купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованим Київською універсальною біржею 06 травня 1996 року за р. № В3071/4545 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , продавець продав покупцю квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами цього договору квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Держадміністрацією Московського району м. Києва 26 березня 1996 року згідно з розпорядженням від 26 березня 1996 року № 11961.

19 червня 1997 року ОСОБА_3 була повторно зареєстрована у спірній квартирі, яка на той час вже належала ОСОБА_5

16 вересня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павленко Г. В., за реєстровим № 4011, та зареєстрований Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 14 травня 2004 року, номер запису: 3114, в книзі: д. 603-2018.

Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , котра належить продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 06 травня 1996 року за р. № В3071/4545 та у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які на вимоги ОСОБА_1 про її звільнення та зняття з реєстрації не реагують.

Апеляційний суд встановив факт належності ОСОБА_3 іншого житла, зокрема прав на 1/4 частки у квартирі АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .

Оцінка аргументів касаційної скарги:

Щодо необґрунтованого відхилення заяви ОСОБА_3 про зміну підстав зустрічного позову

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частина третя статті 49 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 22 березня 2019 року звернулася до суду першої інстанції із заявою про зміни підстави зустрічного позову у порядку частини третьої статті 49 ЦПК України.

Відмовляючи у прийнятті заяви про зміну підстави зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив про те, що фактично позивач за зустрічним позовом одночасно змінила як предмет, так і підставу позову, що суперечить частині третій статті 49 ЦПК України.

З такими висновками погодився апеляційний суд, Верховний Суд також вважає ці висновки обґрунтованими.

У пункті 7.42 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У постанові від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження

№ 61-15126св21) Верховний Суд зазначив, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні цих заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи касаційної скарги про необґрунтованість відмови у прийнятті до розгляду заяви про зміну підстави зустрічного позову, здійснив порівняльний аналіз первісної редакції зустрічної позовної заяви та заяви про зміну підстави зустрічного позову.

Звертаючись 31 серпня 2016 року до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 визначала предметом позову договір купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2003 року, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та підставами позову - невідповідність цього договору умовам статті 48 ЦК Української РСР, а також порушення цим договором прав малолітньої дитини.

Натомість, подаючи 22 березня 2019 року заяву, позивач одночасно змінила і предмет позовних вимог, зазначаючи, що предметом є договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 травня 1996 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , і підставу позову, зазначаючи, що підставами недійсності правочину є недодержання нотаріальної форми договору (стаття 47 ЦК Української РСР).

Отже, фактично ОСОБА_3 22 березня 2019 року пред`явила новий позов з предметом та підставами, відмінними від раніше поданого.

Верховний Суд врахував, що представник ОСОБА_3 у судовому засіданні 23 жовтня 2019 року визнала, що у заяві про зміну підстави зустрічного позову одночасно стороною змінено предмет і підстави позову, суд першої інстанції роз`яснив, що за правилами частини третьої статті 49 ЦПК України одночасна зміна предмета і підстави позову є недопустимою, проте представник ОСОБА_3 наполягала на розгляді цієї заяви судом.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, враховуючи пояснення та позицію представника позивача за зустрічним позовом щодо суті заяви про зміну підстави зустрічного позову, Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у прийнятті заяви про зміну підстави зустрічного позову, оскільки фактично заявник одночасно змінила і підставу, і предмет позову. Протилежного заявник у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій не довела.

Щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що заявник обґрунтовує її вимоги доводами про неврахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 903/439/18, від 06 травня 2020 року у справі № 280/1502/17-ц (провадження № 61-36618св18), від 18 травня 2020 року у справі № 335/11515/16-ц (провадження № 61-35042св18).

Проте, ці висновки не можуть бути застосовані Верховним Судом у справі, що переглядається, оскільки ухвалені у справах за неподібних правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження

№ 14-737цс19).

Верховний Суд наголошує, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Так, правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 903/439/18, щодо кваліфікації правочину, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків не підлягають застосуванню, оскільки заяву про зміну підстав позову суд першої інстанції не прийняв до розгляду, а доводи про фіктивність договору купівлі-продажу від 06 травня 1996 року були викладені позивачем за зустрічним позовом саме у заяві про зміну підстави зустрічного позову.

Правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 335/11515/16-ц (провадження № 61-35042св18), також не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у зазначеній постанові Верховний Суд навів висновки щодо застосування правил частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР, статті 29 ЦК України, частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 6 СК України.

Верховний Суд врахував, що ОСОБА_4 на момент вирішення позову ОСОБА_1 про її виселення досягла повноліття, до того ж правила частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР не були підставою позову ОСОБА_1 , а також не були підставою заперечень ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_1 .

В оцінці відповідності оскаржуваних судових рішень правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 280/1502/17-ц (провадження № 61-36618св18), потрібно враховувати, що заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Водночас, як встановив апеляційний суд, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не відносяться до членів сім`ї власника житла ОСОБА_1 , оскільки спільного господарства не ведуть, не є членами його сім`ї, дозволу на користуванні його власністю не мають. При цьому на момент укладення договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не були власниками спірної квартири та членами сім`ї ОСОБА_5 .

За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову ОСОБА_1 не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 280/1502/17-ц (провадження № 61-36618св18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на правильність вирішення спору не впливають.

Додатково Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги ОСОБА_8 зводяться до порушення прав ОСОБА_4 , яка є самостійним учасником справи, досягла повноліття на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про виселення. У апеляційному та касаційному порядку ОСОБА_4 не оскаржила рішення суду першої інстанції, а отже, погодилася з ним.

Застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 389, 394, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак