Дата документу 29.07.2022 Справа № 334/4415/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/4415/21 Головуючий у 1 інстанції: Фетісова М.В.
№ 22-ц/807/1293/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . У квартирі наявне обладнання, яке підключене до газопостачання, а тому вона є побутовим споживачем природного газу, який використовує для приготування їжі. Починаючи з 2016 року на багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 , було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, у зв`язку з чим норми споживання природного газу (згідно платіжних документів) почали рахувати на підставі показів цього лічильника газу. Вона неодноразово зверталася до відповідача з питанням встановлення в її квартирі індивідуального лічильника газу, однак, здійснити вказане їй було рекомендовано за власні кошти, посилаючись на те, що відповідно до діючого законодавства, відповідач їй може компенсувати вартість встановлення індивідуального лічильника газу. 22.10.2018 вона за власний кошт встановила в своє житлове приміщення індивідуальний лічильник газу вартістю 4900 гривень та звернулася до відповідача з заявою про компенсацію витрат, однак отримала відмову.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати право на компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу у сумі 4900 гривень, стягнути вказані витрати з відповідача на її користь, а також визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у здійсненні вказаної компенсації.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано відмову Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» у здійсненні компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу за адресою: АДРЕСА_3 , такою що суперечить вимогам статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу в сумі 4900 гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» в дохід держави судовий збір у сумі 1816 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідачу копію апеляційної скарги і ухвали про відкриття апеляційного провадження було направлено на адресу зареєстрованого місця проживання.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що, згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ізч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , а відтак є споживачем послуг, які за вказаною адресою надає відповідач АТ «Запоріжгаз», що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.08.2004, свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 від 16.10.2019, довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № від 01.11.2019.

22.10.2018 ОСОБА_1 за власні кошти встановила у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний лічильник газу, що підтверджується Ескізом на встановлення ПЛГ та розрахунок комерційного вузла від 03.10.2018, Актом на встановлення побутового лічильника газу за кошти Споживача від 22.10.2018, Актом прийняття в експлуатацію побутового лічильника газу, встановленого за кошти Споживача від 22.10.2018.

Згідно з Актом прийняття в експлуатацію побутового лічильника газу, встановленого за кошти Споживача від 22.10.2018, виконавцями послуги з встановлення побутового лічильника газу у квартиру АДРЕСА_1 були монтажна організація ВКВ ПАТ «Запоріжгаз» та ПП «Запоріжгаз-Промсервіс».

17.10.2018 позивачкою ОСОБА_1 на рахунок ПП «Запоріжгаз-Промсервіс» було сплачено 4900 гривень як оплата за послуги з проектування та установку лічильника газу за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 17.10.2018.

29.03.2021 ОСОБА_1 звернулася до АТ «Запоріжгаз» з претензією, в якій просила відшкодувати їй витрати на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу і її квартирі у сумі 4900 гривень.

Листом № 690-Лв-5093-0421 від 14.04.2021 АТ «Запоріжгаз» повідомило позивачу, що порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України, але оскільки на час надання відповіді вказаний порядок і розміри компенсації витрат Кабінетом Міністрів України не встановлені, то і відповідно відсутні підстави повернення коштів.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року.

Позивач є споживачем природного газу, а відповідач оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

ОСОБА_1 приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживача чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. "Ціна, порядок обліку та оплати природного газу", Розділом V. "Права та обов`язки споживача" та Розділом VІ. "Права і обов`язки постачальника". Права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: "споживач" - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України "Про ринок природного газу" та Кодексі ГРС.

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови НКРЕКП від 29.12.2015 № 3168 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для ПАТ «Запоріжгаз» до структури тарифу була включена вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб.м. природного газу в сумі 36,27 гривень (додаток № 1).

Оскільки позивачка сплачувала за розподіл природного газу за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Відмова відповідача АТ «Запоріжгаз» про виплату компенсації витрат не придбання та встановлення індивідуального приладу обліку природного газу є такою, що суперечить вимогам частині другій статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та порушує права позивачки. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачки на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд першої інстанції вірно керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Враховуючи, що позивачка сплачувала за розподіл природного газу за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачкою, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2021 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія наголошує, що, згідно змісту апеляційної скарги, рішення місцевого суду у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині не переглядається.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 29 липня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков