ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2901/22 Справа № 201/3890/21 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на утримання майна в порядку регресу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за користування частиною спільного майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на утримання майна в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є основним квартиронаймачем житла за адресою: АДРЕСА_1 , та власником 8/21 частини квартири. ОСОБА_2 є власником 4/21 частини квартири. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у триманні майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. За останні три роки ним витрачено на ремонті роботи та комунальні платежі 72 269,17 грн, однак відповідач відповідну його частині власності частку витрат не повернув, а тому просив суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на його користь 10 324,17 грн та понесені судові витрати.

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за користування частиною спільного майна, мотивуючи тим, що він дійсно є власником частини квартири, однак позбавлений можливості користування належною йому часткою, яка становить 13 кв.м., не має ні ключів, ні доступу до квартири після смерті батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 зі своєю сім`єю користується належною йому часткою без його згоди. ОСОБА_1 має оплатити йому вартість орендної плати за належні йому 13 квадратних метрів квартири за останні три роки, виходячи з середньої вартості квадратного метру житла в цьому районі, а тому просив суд ухвалити рішення яким стягнути з ОСОБА_1 74 880 грн, орендної плати та понесені ним судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 93-95).

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 достеменно знаючи про свій обов`язок приймати участі в утриманні майна, відмовився від нього. Поліпшення та утримання квартири є необхідним. Він здійснив витрати на комунальні платежі та поліпшення майна, та відповідач повинен відшкодувати понесені ним витрати, відповідно до своєї частки у праві спільної сумісної власності (а.с.116-117).

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. (п.4 ч.4 ст.19 ЦПК України).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власниками житла, розташованого за адресою АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції посилався на те, що відсутні докази того, що саме він здійснював оплати за комунальні послуги, а не інші співвласники. Витрати на поліпшення житлових умов, повинні здійснюватись саме за домовленістю між співвласниками. Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суд вважав за необхідне зазначити, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 81 ЦПК України, що саме позивач користується його власністю, з урахуванням того факту, що власниками є ще три особи, на підставі чого зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду оскаржується лише в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 , а тому рішення суду в іншій частині не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Позивач вказує про те, що він є власником 8/21 частин квартири, а відповідач є власником 4/21 частин квартири.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2000 року, спірна квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_7 та членам його родини ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) (а.с.6-7).

Позивач зазначає, що ОСОБА_9 (мати сторін) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 (батько сторін) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті він успадкував 5/21 частин квартири, та з врахуванням належної йому частки є власником 8/21 частин спірної квартири. Втім з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником 5/21 частин квартири (а.с.9)

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони не заперечується того факту, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Житлово-комунальними послугами за вказаною адресою не користується.

Втім, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази стосовно того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про відшкодування частини витрат на житлово-комунальні послуги.

Позовні вимоги в частині стягнення витрат за ремонті роботи у квартирі, з врахуванням того, що відсутні належні докази того, що квартира потребувала ремонту, та згоду усіх співвласників на його здійснення, також до задоволення не підлягають.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.М.Макаров