Справа №155/231/22
Провадження №2/155/201/22
ГОРОХІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17.05.2022 м. Горохів

Суддя Горохівського районного суду Волинської області Санакоєв Д.Т., при секретарі судового засідання Федонюк О.М., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богонос Ігор Михайлович, до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання, треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна та головний державний виконавець Горохівського відділу державної виконавчої служи у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Грушецька Світлана Борисівна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богонос І.М., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та головний державний виконавець Горохівського відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Грушецька С.Б. про визнання таким, що не підлягає до виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 06.08.2019 року, зареєстрованого в реєстрі № 2345 на виконання договору іпотеки реєстровий №1112 від 17.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлюк І.І.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.01.2022 року відкрито виконавче провадження ВП №68410580 на виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 06.08.2019 року, зареєстрованого в реєстрі № 2345. Позивач зазначає, що відповідно до виконавчого напису, приватний нотаріус пропонує звернути стягнення на його нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на підставі договору іпотеки, посвідченого 17.07.2007 року приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк І.І. за реєстровим №1112, передане в іпотеку АТ Комерційний банк «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, нотаріус пропонує задовольнити вимоги банку, шляхом перерахування коштів на рахунок АТ КБ «Приватбанк» в розмірі: заборгованість за кредитом 12883,90 долари США, заборгованість за відсотками 17839,77 доларів США, комісія 2928,59 доларів США, пеня 52800,15 доларів США, що всього становить 86452,41 долари США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2019 року становить 2281343,11 грн. Строк, за який провадиться стягнення - одинадцять років одинадцять місяців два дні. А саме з 17.07.2007 року по 19.06.2019 року.

Позивач вказує, що виконавчий напис не містить підстав виникнення основного зобов`язання, що забезпечується іпотекою. Очевидно, що основне зобов`язання виникло на підставі кредитного договору №VO21G204751542 від 17.07.2007 року. Однак, рішенням Локачинського районного суду від 21.10.2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28.12.2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №VO21G104751542 від 17.07.2007 року відмовлено. Ухвалою ВСУ від 13.04.2016 року рішення апеляційного суду залишено без змін. Тобто виконавчий напис вчинено нотаріусом на виконання зобов`язання, що виникло за 11 років до вчинення виконавчого напису та за вимогами по якому давно спливли строки позовної давності, що встановлено рішенням суду, та суперечить вимогам ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 6002.40 грн (1002,40 грн - за сплату судового збору та 5000 грн - витрати на правничу допомогу).

Ухвалою судді від 16.02.2022 відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.04.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_1 адвокат Богонос І.М. в судове засідання не з`явилися, однак до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідача на адресу суду не надходили, відзив на позовну заяву суду не подав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялась про час та місце розгляду справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - головний державний виконавець Горохівського відділу державної виконавчої служи у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Грушецька С.Б. в судове засідання не з`явилась, однак до суду надійшло клопотання в.о. начальника Горохівського відділу ДВС у Луцькому районі Волинської області про розгляд справи у відсутності представника, при винесенні рішення покладається на думку суду.

За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 06.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за №2345 за яким звернено стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 17.07.2007 року приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк І.І. за реєстровим №1112, передане в іпотеку АТ Комерційний банк «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, нотаріус пропонує задовольнити вимоги банку, шляхом перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі: заборгованість за кредитом 12883,90 долари США, заборгованість за відсотками 17839,77 доларів США, комісія 2928,59 доларів США, пеня 52800,15 доларів США, що всього становить 86452,41 долари США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2019 року становить 2281343,11 грн. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису 3500,00 грн. Строк, за який провадиться стягнення - одинадцять років одинадцять місяців два дні, а саме з 17.07.2007 року по 19.06.2019 року.

Спірний виконавчий напис було пред`явлено для примусового виконання до Горохівського відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), що підтверджено постановою про відкриття виконавчого провадження №68410580 від 31.01.2022 року.

Однак, рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року (а.с.9-11) у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №VO21G104751542 від 17.07.2007 року в сумі 30339,13 доларів США та судових витрат відмовлено. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №VO21G104751542 від 17.07.2007 року відмовлено. Також суд вирішив договір поруки від 17.07.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», вважати припиненим та договір поруки від 17.07.2007 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», вважати припиненим.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року (а.с.12-14) рішення Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та в частині визнання договорів поруки припиненими, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №VO21G104751542 від 17.07.2007 року відмовлено у зв`язку із закінченням строків позовної давності.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 року рішення Локачинського районного суду Волинської області від 21.10.2015 року (в не скасованій частині) та рішення апеляційного суду Волинської області від 28.12.2015 залишено без змін (а.с.15-16). Крім того, даною ухвалою встановлено, що відповідно до кредитного договору від 17 липня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , банк надав позичальнику кредит у розмірі 13200 доларів США на купівлю квартири та 455 доларів США на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення - 17 липня 2037 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язання за вказаним договором, між банком, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 17 липня 2007 року укладено окремі договори поруки, відповідно до яких поручителі відповідають перед банком за виконання зобов`язань боржником у тому ж розмірі, що і боржник.

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 25 червня 2015 року у нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 12 883,90 доларів США, за процентами - 10 310,48 доларів США, з комісії - 1 653,33 доларів США, пеня - 17 438,14 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2011 року була стягнута заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року у розмірі 13 402,69 доларів США. Заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року, за мінусом вже стягнутих коштів, становить 30 339,13 доларів США, що за курсом НБУ становить 642 279,32 грн.

Колегія суддів погодилась з висновком апеляційного суду, що вимоги до позичальника ОСОБА_1 заявлені позивачем за межами строку позовної давності, оскільки банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та положень кредитного договору використав своє право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, надіславши йому 10 березня 2008 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів у строк до 15 листопада 2008 року.

Таким чином, банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 17 липня 2007 року на 15 листопада 2008 року, а з цим позовом до суду звернувся у вересні 2015 року. Умови кредитного договору не містять положень щодо збільшеного сторонами строку позовної давності, а тому відповідно до вимог статті 257 ЦК України він становить 3 роки. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення позову. Так банк у 2009 році вже звертався до суду із позовом до позичальника ОСОБА_1 , який було частково задоволено рішенням суду у 2011 році. Таким чином, строк позовної давності був перерваний і почав свій відлік заново і закінчився у 2014 році, а тому колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності при зверненні у 2015 році.

За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.1 ЗУ від 02.08.1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до підпунктів 1.1-1.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) та статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до пункту 2, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, в редакції чинній на час винесення виконавчого напису, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі отримання письмової заяви від попереднього іпотекодержателя, який має вищий пріоритет, про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки виконавчий напис нотаріусом не вчинюється.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172.

Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. У разі вчинення виконавчого напису за договором іпотеки нотаріус перевіряє за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманою шляхом безпосереднього доступу до цього реєстру, наявність чи відсутність заставної, наявність чи відсутність інших іпотекодержателів.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість.

Безспірність заборгованості боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Відповідно до п.1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору;

б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання;

в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості;

г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання;

ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

Виконавчий напис нотаріуса визнається таким, що не підлягає виконанню при відсутності оригіналів фінансового чеку та опису вкладення, які підтверджують направлення боржнику вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання.

Умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису є безспірність наявності боргу та його розміру. Такого висновку прийшов Верховний суд у справі №310/9293/15ц від 23.01.2018.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-887цс 17 від 05 липня 2017 року з урахуванням приписів статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц та у постанові від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17.

Із досліджених доказів вбачається, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису, приватним нотаріусом не було враховано наявність вказаних вище судових рішень, сума заборгованості позивача перед Банком в рахунок якої останній просить звернути стягнення на нерухоме майно не була безспірною.

При цьому, виконавчий напис вчинено на виконання зобов`язання за вимогами по яких сплив строк позовної давності, нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було порушено основну умову вчинення такого напису, а саме те, що з дня виникнення права вимоги повинно минути не більше трьох років. Крім цього, ні відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», ні третьою особою, яка вчинила виконавчий напис, не подано суду жодних доказів, які б спростовували твердження позивача та обґрунтовували законність та правомірність, підставність вчинення виконавчого напису, а тому, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо вчинення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І.М. виконавчого напису від 06.08.2019 року, що зареєстрований в реєстрі за № 2345, з порушенням вимог закону є обґрунтованими, у зв`язку з чим виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження №61-299св17).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду наступні документи: угода про надання правової допомоги від 07 лютого 2022 року, ордер серії АС №1034988 на надання правничої (правової) допомоги від 10.02.2022, виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 07.02.2022 року, додаток до угоди про надання правової допомоги від 07.02.2022 розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу.

З розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу вбачається, що вартість 1 години послуги становить 250 грн., загальна вартість виконаних робіт становить 5000 грн., з яких: 4 години на зустріч з клієнтом, надання йому консультацій з правових питань, роз`яснень (5 зустрічей) - 1000 грн., 8 годин на аналіз наявних матеріалів, рішень судів та ін. законодавства та судової практики 2000 грн., 4 години на підготовку та подання позовної заяви через електронний суд 1000 грн., 4 години на супровід провадження справи в суді першої інстанції - 1000 грн.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що представник позивача адвокат Богонос І.М. участі в судовому засіданні не приймав, оскільки подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а час та розмір витрат на аналіз наявних матеріалів, рішень судів, законодавства та судової практики, на думку суду є необгрунтовано завищений, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності справи, процесуальних дій сторони, суд вважає за необхідне вимоги позову в частині судових витрат задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 2000 грн.

Крім того, відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір», в сумі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст.5, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265, 280 ЦПК України, ст.87, 88 Закону України "Про нотаріат", Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 року "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною від 06.08.2019 року, зареєстрований в реєстрі № 2345 щодо звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 та на підставі договору іпотеки, посвідченого 17.07.2007 року приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк І.І. за реєстровим № 1112, передана в іпотеку АТ Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () в користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Дата складання повного тексту рішення 17 травня 2022 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області Д.Т.Санакоєв