провадження № 22-ц/824/1817/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві ГТУ юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_3 , про скасування обтяження нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві ГТУ юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_3 , про скасування обтяження нерухомого майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з 13.05.2016 року на підставі договору купівлі-продажу. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивачу стало відомо, що на вказаний об`єкт 16.06.2017 року зареєстроване обтяження, а саме: арешт нерухомого майна. Згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження за номером 54149658, відкрите Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві 16.06.2017 року відносно боржника ОСОБА_3 , стягувач - ОСОБА_4 , яке станом на даний час має статус «завершено». З метою з`ясування обставин накладення арешту було направлено адвокатський запит від 16.06.2021 року до Подільського районного відділу ДВС у м. Києві ГТУ юстиції у м. Києві, на який одержано відповідь, що ОСОБА_1 не є стороною вищевказаного виконавчого провадження, у зв`язку із чим надати копію постанови про арешт майна боржника від 16.06.2017 року не виявляється можливим. Крім цього, вказано, що у зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчого провадження таке знищено. 07.07.2021 року позивач звернувся до Київського апеляційного суду з метою одержання копії рішення, на підставі якого відкрите вищевказане виконавче провадження, однак, була одержана відповідь, що станом на день звернення до суду матеріали цивільної справи до суду не передавались. Таким чином, позивач вказує, що дізнався про порушення його прав, а саме про наявність арешту на нерухомому майні, що йому належить на праві власності, накладення якого відбулось в межах виконавчого провадження, стороною якого він не був, арешт накладений після того, як він став власником відносно попереднього власника.

Заочним рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому зазначає, що відсутні законні підстави для збереження арешту майна позивача, оскільки виконавче провадження № 54149658 знищено Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві через сплив строків зберігання. Крім того, наголошує, що дія арешту на нерухоме майно порушує права позивача, як власника нерухомого майна, на вільне володіння та розпорядження майном, підстави для продовження обтяження нерухомого майна відсутні. Вважає, що судом першої інстанції не враховано фактичних обставин справи та застосовано роз`яснення, що не відповідають правовідносинам сторін. При цьому зазначає, що позивач не має і не мав жодного відношення до цього виконавчого провадження, не володіє інформацію про учасників виконавчого провадження, та зважаючи на те, що матеріали вже знищено навіть не має можливості дізнатися цю інформацію.

Апелянт вважає, що ним обрано найбільш ефективний спосіб захисту свого порушеного права власності, а саме пред`явлено вимоги до Відповідача щодо скасування обтяження, підстав для існування якого вже не має. Спосіб захисту права Позивача, запропонований в оскаржуваному рішенні судом на думку апелянта є неефективним.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи викладене, зважаючи на обставин справи, предмет спору, та те, що дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що13.05.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 422,20 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 462,00 кадастровий номер якої :85:425:0015 (а.с.49-50).

Також 13.05.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0430 га, кадастровий номер якої :85:425:0015, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51-52).

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №260896181 від 10.06.2021 року, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , Подільським районним відділом ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві накладено арешт постановою про арешт майна боржника №54149658 від 16.06.2017 року. Вказано особу, майно якої обтяжується - ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с.6-10).

Згідно відповіді в.о. начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) О.Кравцової від 29 06 2021 №54149658/13, наданої на адвокатський запит ОСОБА_2 від 16.06.2021 року, що діє в інтересах ОСОБА_1 , громадянин ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження №54149658, у зв`язку із чим надати копію постанови про арешт майна боржника від 16.06.2017 року не виявляється можливим. Надати більш детальну інформацію не виявляється можливим, у зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчого провадження та його знищенням (а.с. 13-14).

Як вбачається із відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження за номером 54149658, відкрите Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві 16.06.2017 року відносно боржника ОСОБА_3 , стяіувач - ОСОБА_4 , станом на даний час має статус «завершено» (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх майнових прав, оскільки ним неправильно було визначено відповідача у справі, а отже, не доведено порушення Подільським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві ГТУ юстиції у місті Києві його законних прав та інтересів.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

У разі залучення органу державної виконавчої служби в якості відповідача, слід звернути увагу при підготовці відзиву, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)).

Разом з тим, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачем не зазначено доказів та обґрунтувань на підтвердження порушень зі сторони відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та не обґрунтовано можливості звернення із даним позовом саме до виконавчої служби, як належного відповідача у справі про зняття арешту з майна.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно належно обраного способу захисту слід зазначити про таке.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Зважаючи на характер спірних відносин, колегія суддів вважає, що звернення даного позову до неналежного відповідача не в повній мірі відповідає умовам належного способу захисту інтересу позивача, а отже, не може вважатися ефективним способом захисту його прав та інтересів у цих правовідносинах, оскільки особа, до якої пред`явлено позов таких порушень не здійснювала.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Вказана позиція відображена також у висновку Великої Палати ВС (постанова від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

За таких обставин колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова