Дата документу 13.05.2022 Справа № 324/1726/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 324/1726/21Головуючий у 1-й інстанції Кацаренко І.О.
Пр. № 22-ц/807/892/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.06.2012 року станом на 17.08.2021 року у розмірі 12813,12 грн., яка складається з: 10292,30 грн. - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. 00,00 заборгованості за поточним тілом кредиту; 10292,30 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 2520,82 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 00,00 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00,00 грн. пені, 00,00 грн. - комісії, від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кацаренко І.О. (а.с. 59).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 62) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року (а.с. 91-97) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 100-105) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 114).

Ухвалою апеляційного суду від 17 січня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 118), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 119).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Однак, у період з 18.02.2022 року по 10.05.2022 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустках.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: - залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), - скасувати судове рішення … частково і у відповідній частині ухвалити нове рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення… частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 1, 3, 16, 207, 509, 525, 526, 546, 549, 610, 625, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 11, 12, 13, 81, 133, 141, 247 ч. 2, 259, 263-265, 354 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності всіх позовних вимог Банку у цій справі, відсутності підстав для задоволення останніх.

Оскільки, судом першої інстанції було встановлено, що 18 червня 2012 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг до ПАТ КБ «Приватбанк» була подана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

У анкеті-заяві позичальника від 18 червня 2012 процентна ставка не зазначена.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним договором станом на 17 серпня 2021 складає 12813,12 грн., з яких: заборгованості за тілом кредиту 10292,30 грн.; в т.ч. 0,00 грн. - заборгованості за поточним тілом кредиту; заборгованості за простроченим тілом кредиту 10292,30 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 0,00 грн.; заборгованості за простроченими відсотками 2520,82 грн.; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 0 грн. 00 коп.; нарахованої пені у розмірі 0 грн. 00 коп.; нарахованої комісії у розмірі 0 грн. 00 коп.

У заяві зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що позичальник ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що підтверджується випискою по рахунку та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідачка не заперечує, що вона отримала кредитні кошти, користувалася ними та погашала заборгованість.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за тілом кредиту і заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також заборгованості за простроченими відсотками, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, необґрунтованістю

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті З ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору..

Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року (провадження 14-131цс19).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10292.30 грн., в т.ч. 0,00 грн. за поточним тілом кредиту, 10292,30 грн. за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції вважав такими, які також не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З «Банківської виписки», яка є первинним документом, оскільки в ній зафіксовано факт виконання господарських операцій за особовим рахунком відкритим в Банку позивача, у сукупності із даними Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідачку та Довідки про кредитні картки, з`ясовано, що позивачем було відкрито в Банку позивача на ім`я відповідача картковий рахунок номер НОМЕР_1 , по якому було встановлено 18 червня 2012 року кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн. та в подальшому за яким розмір кредитного ліміту змінювався позивачем: 18 червня 2012 року - збільшено до 2400,00 грн., 30 вересня 2014 року - зменшено до 2000,00 грн., 02 жовтня 2014 року - збільшено до 2400,00 грн., 15 грудня 2014 року - зменшено до 2000,00, 13 лютого 2015 року - зменшено до 1070,00 грн., 22 липня 2015 року - зменшено до 0,00 грн., 05 грудня 2018 року - збільшено до 15000,00 грн. та з 19 грудня 2019 року - становив 0,00 гривень.

Зазначена «Банківська виписка» достовірно підтверджує як надання відповідачу позивачем, так і користування відповідачем наданими грошовими коштами позивача, а, отже, і виникнення та існування грошових (кредитних) зобов`язань відповідача перед позивачем.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором б/н від 18 червня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , вбачається, що з 22 липня 2015 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн., з 05 грудня 2018 року - збільшено до 15000,00 грн., сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості за період з 22 липня 2015 року по 17 серпня 2021 року в загальному розмірі складає 15382 грн. 59 коп. Заборгованість по тілу кредиту відсутня. Відповідач не лише повернула фактично використану суму грошових коштів у період дії строку картки, тобто у строк дії кредитного договору, а й сплатила грошових коштів більше, ніж використала у вказаний вище період.

Банком не наведено чітких, однозначних та зрозумілих норм закону, на підставі яких ним було пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за «простроченим тілом кредиту», та які б слугували достатньою правовою підставою для її задоволення, а судом наявності визначеного законодавством такого терміну як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» - не встановлено, умовами Заяви від 18 червня 2012 року стягнення такого виду заборгованості з тіла кредиту, за умови, коли заборгованість за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн., не передбачено, що також позбавляє суд можливості покладати на споживача банківських послуг (відповідача по справі) відповідальність по сплаті такого виду заборгованості, оскільки при цьому буде порушуватись принцип юридичної (правової) визначеності, який визначає якість законодавства, однозначність та точність формулювання правових норм.

Анкета-заява не містить умов щодо розподілу заборгованості за тілом кредиту на поточну і прострочену, та не визначає, як утворюється така прострочена заборгованість за тілом, за якою формулою нараховуються на цю прострочену заборгованість відсотки.

Дослідивши наданий банком розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, що прострочене тіло кредиту - це фактично є відсотки, які банк включив до простроченого тіла. Зважаючи на те, що сплата відсотків неузгоджена анкетою-заявою, прострочене тіло кредиту, до якого включені інші нарахування, не передбачені заявою від 18 червня 2012 року, є необґрунтованою вимогою банку. Також відсутнє погодження відповідача на автоматичне списання банком заборгованості.

Вимоги банку про стягнення з позичальника 2520,82 грн. відсотків, нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України, суд першої інстанції вважав безпідставними, виходячи з такого.

За положенням ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині, банк зазначав, що у відповідності до п.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до 4.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі : 86,4 % для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».

Із доданого до позовної заяви розрахунку слідує, що нарахування в порядку ч.2 ст.625 ЦК України на тіло кредиту проводилося банком як на поточне, так і на прострочене тіло кредиту із розрахунку 84% на місяць.

Зважаючи на те, що банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту узгодження із позичальником вказаної відсоткової ставки, оскільки, як зазначено вище, Умови, в яких міститься положення про таке підвищення, не підписані позичальником і не можуть вважатись частиною кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вимоги позивача є безпідставними, і, відтак, не підлягають задоволенню.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча суд першої інстанції правильно врахував у цій справі правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131 цс19), який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, та правильно відмовив Банку у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 18.06.2012 року станом на 17.08.2021 року у вигляді 2520,82 грн. - заборгованості за простроченими відсотками (в межах позовних вимог Банку у цій справі а.с. 3).

Доводи апеляційної скарги Банку у цій частині є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судова практика в інших справах за участю інших учасників, на яку посилався Банк у своїй апеляційній скарзі у цій справі у цій частині в обґрунтування останньої, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в цій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, як позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову до відповідача у цій справі в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 18.06.2012 року станом на 17.08.2021 року у вигляді 2520,82 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та стороною Банку, як позивача, у цій справі апеляційному суду не надані.

При вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи, строк дії картки (а.с. 12) та виписка по рахунку відповідача (а.с. 51-53) не впливають на правильність вирішення цієї справи судом.

Разом із тим, Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останньої саме з Умовами та правилами надання послуг Банком, які були додатком до вищезазначеного позову у цій справі (а.с. 15-38) та у тому числі в частині розміру будь-яких відсотків тощо.

Проте, суд першої інстанції допустився у цій справі помилки, відмовивши Банку у задоволенні позовних вимог до відповідача про стягнення фактично отриманих коштів 10292,30 грн. та судового збору пропорційної до цієї суми 1823,40 грн.

Так, апеляційним судом встановлено що, з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі 342/180/17, який є обов`язковим для врахування загальними судами у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, Банк має право на стягнення з відповідача у цій справі лише фактично отриманої суми 10292,30 грн.

Оскільки, з розрахунку заборгованості відповідача (а.с. 5-10) апеляційним судом встановлено, що остання користувалась кредитними грошовими коштами.

Банк у своєму позові у цій справі (а.с. 3) просив стягнути з відповідача на користь Банку фактично отриману суму коштів (заборгованість за тілом кредиту) на загальну суму 10292,30 грн.

Розмір останньої відповідачем належними, допустимими доказами у цій справі не спростовано, контррозрахунок суду відповідачем у цій справі не наданий.

Докази повернення цих коштів відповідачем на користь Банку у добровільному порядку станом на час ухвалення рішення судом у цій справі відсутні.

На припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції у цій справі у цій частині позовних вимог Банку, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року у цій справі скасувати в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 10292,30 грн. та судового збору за подачу позову пропорційно до цієї суми 1823,40 грн., ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 10292,30 грн. та судовий збір за подачу позову 1823,40 грн. (розрахунок: сума задоволених вимог 10292,30 грн. * сума судового збору за подачу позову 2270,00 грн. (а.с. 50)/сума заявлених позовних вимог 12813,12 грн. (а.с.1)), в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги Банку лише частково при вищевикладених обставинах, з відповідача на користь Банку слід також стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги пропорційно до суми задоволених позовних вимог у вигляді судового збору у розмірі 2735,11 грн. (розрахунок: сума задоволених позовних вимог Банку 10292,30 грн. * судовий збір, сплачений Банком за подачу апеляційної скарги, у розмірі 3405,00 грн. (а.с. 106)/ сума заявлених позовних вимог Банком 12813,12 грн. (а.с. 1)).

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року у цій справі скасувати в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 10292,30 грн. та судового збору за подачу позову пропорційно до цієї суми - 1823,40 грн.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) 10292,30 грн. та судовий збір за подачу позову 1823,40 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) судовий збір за подачу апеляційної скарги 2735,11 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 13.05.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.