ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/192/14-ц Номер провадження 22-ц/814/1458/22Головуючий у 1-й інстанції Шахова В.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представники позивача адвокати Храпинська С.С., Солдатенко А.М.

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Ванджурак Р.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк»

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року, ухвалене суддею Шаховою В.В., повний текст рішення складено - 03 лютого 2021 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи від 10 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «Ощадбанк», в особі завідувача ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» Писаренко Лариси Федорівни, та ОСОБА_1 на суму 200 000,00 доларів США - недійсним та стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 243,60 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», в особі завідувача ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» Писаренко Ларисою Федорівною, яка діяла на підставі наказу № 4 від 03.01.2008 року, та ОСОБА_1 укладено договір №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи, відповідно до якого вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок № НОМЕР_1 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 60 000 доларів США. Відповідно до п. 1.1. договору №51095 від 10.09.2008 року днем повернення депозиту є 10 жовтня 2008 року. 10 жовтня 2008 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» із заявою про закриття рахунку та повернення йому 60 000,00 доларів США з нарахованими процентами. ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Слов`янська, № 4, на підставі заяви відповідача ОСОБА_1 повернуло йому кошти, внесені на депозит за договором №51095 від 10.09.2008 року у розмірі 60 000,00 доларів США та сплатило проценти у розмірі 237,00 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів у розмірі 60 000,00 доларів США та 237,00 доларів США відповідач ОСОБА_1 особисто підписав заяву на видачу готівки №1 та №2 від 10.10.2008 року. 16.03.2009 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» із заявою про повернення йому 250 000,00 тисяч доларів США, які нібито передані ним банку за договором №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи від 10.09.2008 року і надав банку копію договору №51095 від 10 вересня 2008 року, відповідно до якого він вніс, а банк прийняв 200 000,00 доларів США. Окрім договору №51095 від 10.09.2008 року про передачу банку 200 000,00 доларів США, відповідач надав копію квитанції №1 від 10 вересня 2008 року, відповідно до якої банк отримав 200 000,00 доларів США з призначенням платежу - відкриття рахунку, та копію меморіального ордеру від 21 січня 2009 року, відповідно до якого банк зарахував кошти ОСОБА_1 в розмірі 250 000 доларів США з призначенням платежу - рах. 2906 - поточне зарахування компенсації, зарахування коштів; депоз. ОБ 1м-3м дол. США рах. № НОМЕР_1 . Філією - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» було проведено службове розслідування по зверненню відповідача ОСОБА_1 , яким встановлено, що реальним депозитним договором за №51095 є договір на суму 60 000 доларів США, які відповідач отримав 10.10.2008 року у день повернення внесених коштів відповідно до умов договору. Депозитний договір за №51095 від 10.09.2008 року на суму 200 0000,00 доларів США є недійсним відповідно до ст. 232 ЦК України. Цей договір є безгрошовим. Кошти у розмірі 200 000,00 доларів США банку відповідач ОСОБА_1 не передав, а банк їх не отримував, що підтверджується виписками з програмно - технічного комплексу АСВО «Вклади» по операціям за вкладами фізичних осіб ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» за банківські дні 10.09.2008 року та 21.01.2009 року. 10.09.2008 року банком прийнято від відповідача ОСОБА_1 60 000 доларів США, які ним і були отримані 10.10.2008 року, що підтверджується заявою ОСОБА_1 на видачу готівки №2 від 10.10.2008 року. Відносно відповідача ОСОБА_2 розглядається кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України. Підписання договору №51095 від 10.09.2008 року на суму 200 000 доларів США є зловмисною домовленістю представника Філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» Писаренко Л.Ф. та ОСОБА_1 на привласнення коштів державного банку. Відповідно до типової форми депозитного договору в системі АТ „Ощадбанк", який застосовується при укладанні їх з клієнтами банку, поповнення банківських депозитних рахунків додатковими грошовими коштами в період їх дії є неможливим, оскільки умовами типової форми депозитного договору не передбачено додаткових зарахувань грошових коштів на вже діючий рахунок. Продовження (пролонгація) дії договору також не передбачена. Типова форма депозитного договору затверджується центральним апаратом АТ «Ощадбанк» і є обов`язковою для використання для всіх структурних підрозділів, в тому числі філій - регіональних обласних управлінь та їх відділень. Внесення будь - яких змін до умов депозитного договору заборонено, тому меморіальний ордер на суму 250 000 доларів США, виданий на ім`я ОСОБА_1 , є фіктивним.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року вище вказані судові рішення скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що суди не врахували, що відповідно до вимог ст. ст. 10, 58-60 ЦПК України матеріали справи не містять на підтвердження договірних правовідносин документів, визначених ст. 1059 ЦК України та Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні. Натомість, у справі наявні копії вищезазначених документів. Також матеріали справи не містять доказів щодо погодження між сторонами зміни розміру вкладу. Крім того, суди не перевірили обставини щодо неможливості існування двох однакових договорів банківського вкладу з різним розміром вкладу, не врахували специфіку і нестандартність ситуації щодо наявності двох договорів банківського вкладу під одним номером на різні суми вкладу, а суд першої інстанції, вказавши, що не відображення у програмному забезпеченні банку фінансової операції про внесення ОСОБА_1 200 тис. доларів США за депозитним договором не є беззаперечним доказом зловмисної домовленості представника банку - ОСОБА_2 , з іншою особою - ОСОБА_1 , та може бути як вказаною обставиною, так і наслідком несумлінної поведінки представника банку - ОСОБА_2 , не надав даній обставині належної правової оцінки. Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не з`ясували, не встановили чи виникли між сторонами права і обов`язки, що випливають з договору банківського вкладу та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання депозитного договору недійсним залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є необгрунтованими. Зміст договору банківського вкладу на 200 000 дол. США, квитанція про прийняття готівки до цього договору мають усі необхідні реквізити та підтверджують те, що між банком і вкладником виникли договірні відносини. Описка чи помилка в номері договору або рахунку за встановлених обставин та з урахуванням правових висновків ВП ВС не впливають на дійсність правочину. Представниками позивача не надано належних доказів, які б свідчили про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони ОСОБА_2 з другою стороною ОСОБА_1 або докази наміру порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін, а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин ст.ст. 232, 228 ЦК України.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» - адвокат Хряпинська С.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач просив суд визнати спірний договір недійсним, як вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, а квитанції, видані на ім`я ОСОБА_1 на суму 200 тис. дол США та 250 тис. дол. США, є безгрошовими, як і інші квитанції, на підставі яких накопичилась сума 200 тис. доларів США. Вказує, що для задоволення позовних вимог на підставі ст. 232 ЦК України суду необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку він представляє. Оспорюване судове рішення ухвалене всупереч вимогам ст.ст. 76-80, 82 ЦПК України. Вказує, що у судовому засіданні відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, зазначали, що кошти у розмірі 200 тис. дол. США дійсно 10.09.2008 року в банк ОСОБА_1 не вносив і не передавав цю суму ОСОБА_2 . Ці обставини також підтвердила ОСОБА_2 . З пояснень відповідачів вбачається, що сума 200 тис. дол. США нібито утворилася шляхом накопичення на підставі раніше виданих ОСОБА_2 квитанцій на різні суми. Сума 250 тис. дол. США теж ні в банк, ні ОСОБА_2 не вносилася і не передавалася. Ця сума складається нібито з раніше внесених 200 тис. дол. США за депозитним договором №51095 від 10.09.2008 року та квитанцією №1 від 10.09.2008 року. Суд не надав оцінки обставинам справи та доказам на їх підтвердження, наданими представниками банку. Відповідно до депозитних договорів, які обліковувалися у банку та які містять підписи відповідачів, ними у судовому засіданні не оспорювалися, відповідач ОСОБА_1 за цими договорами вже отримав 131 060 дол. США, договори закриті, отже ОСОБА_1 достеменно знав і розумів процедуру відкриття і закриття депозитних рахунків в банку. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції не надав ніякої оцінки заяві відповідача ОСОБА_1 від 16.03.2009 року щодо відкриття депозитного рахунку на 20 тис. дол. США та поступового поповненя його, що у результаті склало 200 тис. дол. США. Суд також не надав належної оцінки другому поясненню ОСОБА_1 від 16.03.2009 року відносно того, що у грудні 2006 року він поклав на депозит 40 тис. дол. США, який протягом 2007-2008 років поповнював. Вказує, що судом не надано оцінки поясненням ОСОБА_2 , які були надані нею 03.04.2009 року слідчим органам про те, що знайомий ОСОБА_4 звернувся до неї з проханням допомогти заробити гроші, а ОСОБА_1 , прийшовши на роботу до ОСОБА_2 , сказав, що прийшов від ОСОБА_4 . Вважає, що за таких обставина письмовими доказами та поясненнями, наданими відповідачами під час розгляду справи, починаючи з 2014 року, підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 не вносив, а відповідач ОСОБА_2 не отримувала грошові кошти у розмірі 200 тис. дол США, а також 21.01.2009 року 250 тис. дол.США, що свідчить про зловмисну домовленість представника банку ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_1 на заволодіння грошовими коштами банку у розмірі 200 тис. дол. США.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» - адвокат Солдатенко А.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір №51095 від 10.09.2008 року та квитанція №1 від 10.09.2008 року про внесення коштів у розмірі 200 тис. дол. США передбачають відкриття вкладного рахунку та не мають ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , у договорі та квитанції містяться незаповнені графи для його зазначення. Статтею 7 Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб платників податків та інших обов`язкових платежів» від 22.12.1994 р №320/94-ВР, який діяв на той час, передбачено, що первинні звітні та облікові документи, пов`язані з проведенням операцій, передбачених частиною першої цієї статті, які не мають ідентифікаційних номерів, зокрема, вважаються недійсними. Таким чином, відсутність ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 у спірному договорі №51095 від 10.09.2008 року та квитанції №1 від 10.09.2008 року не є окремим недоліком, допущеним представником банку, який склав документ, а є підставою визнання самих документів недійсними в силу прямої вказівки закону. Меморіальний ордер не є документом, що підтверджує внесення готівки. Відповідачем ОСОБА_1 не надано додатковий договір щодо пролонгації договору та квитанція про внесення 50 тис. дол. США, оскільки ніяких додаткових договорів, як і самого договору між позивачем та відповідачем не укладалося та грошові кошти до каси банку не вносилися. Ці обставини залишені без уваги судом, який дійшов хибного висновку, що зміст договору банківського вкладу на 200 тис. дол. США, квитанція про прийняття готівки до цього договору мають усі необхідні реквізити та підтверджують, що між банком і вкладником виникли договірні відносини. Вказує, що при повторному розгляді справи суд першої інстанції не виконав вказівки суду касаційної інстанції відносно того, що матеріали справи не містять на підтвердження договірних правовідносин документів, визначених ст. 1059 ЦК України та Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні. Зазначає, що суд першої інстанції, незважаючи на обов`язкові вказівки суду касаційної інстанції, в порушення принципу змагальності, за наявності заперечень позивача проти наданих копій документів, встановив обставини, що мають суттєве значення, а саме наявність укладеного договору та внесення коштів по ньому на підставі недопустимих доказів. Також суд в порушення вказівок касаційного суду, не перевірив обставин щодо неможливості існування двох однакових договорів банківського вкладу з різним розміром вкладу, не врахував специфіку і нестандартність ситуації щодо наявності двох договорів банківського вкладу під одним номером на різні суми вкладу та безпідставно за відсутності оригіналів документів визнав дійсним саме договір №51095 від 10.09.2008 року на суму 200 тис. дол. США, який відсутній в обліку банку. Повертаючи дану цивільну спараву на новий розгляд ВССУ у своїй ухвалі від 17.10.2017 року зазначив, що суди не з`ясували, не встановили, чи виникли між сторонами права і обов`язки, що випливають з договору банківського вкладу, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Вказує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №463/5896/14-ц, на яку посилається суд першої інстанції, зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Кошти у розмірі 250 тис. доларів США банку відповідач не передав, а банк їх не отримував. Звертає увагу суду, що сума внесена ОСОБА_1 10.09.2008 року становить 125 тис. доларів США та не відповідає сумі 200 тис. доларів США, зазначеній у квитанції №1 від 10.09.2008 року, що не заперечується відповідачами. Вказує, що не врахувавши вказівки касаційної інстанції, суд першої інстанції взагалі не з`ясував, чи є спірний договір укладеним, та, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не зазначив дану обставину у мотивувальній частині рішення.

У відзиві на апеляційні скарги представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ванджурак Р.В. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 10 вересня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», в особі завідувача ТВБВ №10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» Писаренко Л.Ф., яка діяла на підставі наказу №4 від 03.01.2008 року, та ОСОБА_1 укладено договір №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи, відповідно до якого вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок № НОМЕР_1 на умовах цього договору грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США (т.1 а.с. 9-10).

Відповідно до п. 1.1. договору №51095 від 10.09.2008 року днем повернення депозиту є 10 жовтня 2008 року.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської обласної філії ВАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про закриття рахунку та повернення йому 60 тис. доларів США з нарахованими процентами, які відповідно до заяви на видачу готівки від 10 жовтня 2008 року №1 та №2 йому повернуто разом із процентами у розмірі 237 доларів США 9т.1 а.с. 11).

Факт отримання грошових коштів у сумі 60 000 доларів США та 237 доларів США відсотків підтверджується підписом ОСОБА_1 у заяві на видачу готівки №1 та №2 від 10 жовтня 2008 року (т.1 а.с. 177,179).

Відповідно до квитанції №1 від 10.09.2008 року, яка має відповідні реквізити та печатку банку, ОСОБА_1 вніс до каси «Ощадбанку» 200 000 дол. США, та відкрито відповідний рахунок (т.1 а.с. 8).

Вказані кошти у розмірі 200 000 дол. США ОСОБА_1 вніс внаслідок укладеного 10 вересня 2008 року договору №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи між ВАТ «Ощадбанк», в особі завідувача ТВБВ №10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» Писаренко Л.Ф., яка діяла на підставі наказу №4 від 03.01.2008 року, та ОСОБА_1 , відповідно до якого вкладник вніс, а банк прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_1 на умовах цього договору, грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США (т.1 а.с. 6-7).

Відповідно до п. 1.1. договору №51095 від 10.09.2008 року днем повернення депозиту є 10 жовтня 2008 року.

Сторонами по справі визнається той факт, що від імені «Ощадбанку» на той час діяла відповідач ОСОБА_2 , як керуючий ТВБВ №10020/0326 філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк». Так, 04 серпня 2000 року відповідно наказу начальника Харківського обласного управління ВАТ «Державний Ощадний банк України» №290 Писаренко Л.Ф. була переведена з посади старшого контролера-оператора філії ТВБВ №100020/0326 ТВБВ Харківського обласного управління ВАТ «Державний Ощадний банк України» на посаду завідуючої філії ТВБВ №100020/0326 Харківського обласного управління ВАТ «Державний Ощадний банк України», розташованого за адресою: м. Харків вул. Слов`янська №4, з повною матеріальною відповідальністю, де працювала до 28 лютого 2009 року.

Відповідно до посадової інструкції і посадових обов`язків ОСОБА_2 здійснювала керівництво усією діяльністю відділення в межах наданих їй прав, забезпечення та виконання своєчасного і якісного проведення визначених банківських та інших операцій на в уставі наданого правлінням ВАТ «Ощадбанк» дозволу на право проведення окремих операцій в національній та іноземній валюті, обов`язками по відкриттю і веденню поточних рахунків клієнтів, в тому числі за переказом грошових коштів з цих рахунків і нарахуванню коштів на них.

Крім того, ОСОБА_2 , як завідуючій філії ТВБВ №100020/0326 Харківського обласного управління ВАТ «Державний Ощадний банк України», 19 серпня 2003 року Харківським обласним управлінням ВАТ «Державний Ощадний банк України» була видана довіреність на прийняття вкладів (депозитів) від юридичних (крім банків) і фізичних осіб, також на відкриття і ведення поточних рахунків клієнтів в грошовій одиниці України, проведення операцій з валютними цінностями.

16 березня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» із заявою про повернення йому 250 000 доларів США, які передані ним банку за договором №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи від 10 вересня 2008 року.

На підтвердження своєї вимоги ОСОБА_1 надав банку копію договору №51095 від 10 вересня 2008 року, відповідно до якого він вніс, а банк прийняв 200 000 доларів США.

Окрім договору №510095 від 10 вересня 2008 року про передачу банку 200 000 доларів США, відповідач надав копію квитанції №1 від 10 вересня 2008 року, відповідно до якої банк отримав 200 000 доларів США з призначенням платежу - відкриття рахунку, та копію меморіального ордеру від 21 січня 2009 року, відповідно до якого банк зарахував кошти ОСОБА_1 у розмірі 250 000 доларів США з призначенням платежу - рах. 2906 - поточне зарахування компенсації, зарахування коштів; депоз. ОБ 1м- Зм дол. США рах. № НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції також встановлено, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України (т.1 а.с. 12-19).

Позивач зазначає, що всупереч вимогам чинного законодавства за договором банківського вкладу на 200 000 дол. США, його форма не дотримана, не відкривався депозитний рахунок і кошти до каси банку не вносилися, а наявні квитанції на 200 000 дол. США від 10.09.2008 року та меморіальний ордер на суму 250 000 дол. США від 21.01.2009 року не відповідають вимогам нормативно-правових актів.

Проте, суд першої інстанції не погодився з такими доводами банку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті).

Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.9. глави 2 розділу ІV Інструкції № 174 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Пункт 10.1. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 1.1. статті 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10).

Інструкція № 174 визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом (пункт 1.2. статті 1 розділу IV Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.3. статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

З огляду на вказане, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12 і від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14). Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2. глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516).

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Такі висновки, відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90 цс 19; від 13 жовтня 2020 року справа № 369/10789/14-ц, провадження № 14-703цс19.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст договору банківського вкладу на 200 000 дол. США, квитанція про прийняття готівки до цього договору мають усі необхідні реквізити та підтверджують те, що між банком і вкладником виникли договірні відносини.

При цьому, суд першої інстанціїї вказав, що описка чи помилка в номері договору або рахунку за встановлених обставин та з урахуванням вищенаведених правових висновків ВП ВС не впливають на дійсність правочину.

Крім цього, суд першої інстанцїї виходив з того, що 29 листопада 2017 року Верховний Суд України розглянув справу № 6-109цс17 за позовом фізичної особи -вкладника (потерпілої у кримінальній справі № 463/3982/14-к) до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів за договором банківського вкладу та за зустрічним позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до фізичної особи-вкладника про визнання договору банківського вкладу нікчемним. Верховний Суд України, як і у справах № 6-17цс12 та № 6-118цс14, теж зазначив, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У справі № 6-109цс17 Верховний Суд України погодився з висновком суду першої інстанції про те, що заява на внесення готівки не є прибутковим касовим документом, передбаченим Інструкцією № 174, та не засвідчує факт прийняття банком від відповідача готівки, а судам нижчих інстанцій необхідно у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи і докази сторін стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу та щодо розмірів вкладів, досліджувати документи про укладення договорів, перевіряти проведення розрахунків, внесення сум і наводити відповідні висновки у судовому рішенні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року справа № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90 цс 19 конкретизувала вищезазначений висновок Верховного Суду України, згідно якого: суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Отже, беручи до уваги зазначений висновок й обставини, встановлені судами у справі № 463/5896/14-ц, Велика Палата Верховного Суду вважала, що, укладаючи договір банківського вкладу, сторони дотримали його письмової форми.

Отже, наведений висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-109цс17 не суперечить його висновкам у справах № 6-17цс12 і № 6-118цс14, які Верховний Суд України у справі № 6-352цс16 врахував, формуючи підхід до застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникли у вкладника з банком внаслідок викрадення/привласнення працівниками останнього коштів під час виконання ними їх службових обов`язків.

Висновки суду першої інстації щодо відсутності в матеріалах справи оригіналів договору № 51095 від 10.09.2008 на 200000 дол. США, квитанції №1 від 10 вересня 2008 року на цю ж суму та меморіального ордеру від 21 січня 2009 року про зарахування банком грошових коштів у розмірі 250 тис. доларів США наступні.

Як встановлено судом першої інстанції, у провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Згідно протоколу виїмки від 12.05.2009 року, окрім іншого, договір №51095 від 10.09.2008 року на 200 000 дол. США, квитанція №1 від 10 вересня 2008 року на цю ж суму та меморіальний ордер від 21 січня 2009 року про зарахування банком грошових коштів у розмірі 250 тис. доларів США були вилучені в рамках розслідування вище наведеної кримінальної справи.

Згідно ухвали Харківського апеляційного суду від 15.10.2020 року підстав для зупинення провадження у справі, що розглядається, до розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, відсутні.

Чинним законодавством України не передбачено можливості витребування кримінальної справи або окремих письмових документів/доказів, які знаходяться в цій справі, і, яка не завершена розглядом, для їх огляду в рамках розгляду іншої справи.

Таким чином, відсутність оригіналів вище зазначених документів, за наявності у матеріалах справи завірених прокуратурою Ленінського району м. Харкова, їх копій, суд першої інстанції визнав за можливе розгляд даної цивільної справи.

Висновки суду першої інстанції щодо доводів банку про наявність для застосування до спірних правовідносин ст. 232 ЦК України або ст. 228 ЦК України.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Так, основною умовою застосування цієї статті є наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» до таких правочинів слід відносити правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові зазначив, що всі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Для кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка полягає в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Представниками позивача не надано належних доказів, які б свідчили про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони ОСОБА_2 з другою стороною ОСОБА_1 або докази наміру порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Як на доказ таких обставин, банк посилається на кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 .

Однак, судове рішення, яке б набрало законної сили, та у розумінні ст. 129 Конституції України є обов`язковими до виконання, на момент розгляду даної справи відсутнє.

Крім того, відсутнє будь-яке судове рішення, відносно ОСОБА_1 , яке б пов`язувало його особу з обставинами, які доводяться в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст. 232, 228 ЦК України.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи від 10.09.2008 року, укладений між ВАТ «Ощадбанк», в особі завідувача ТВБВ №10020/0326 філіл Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» Писаренко Л.Ф., та ОСОБА_1 на суму 200 000 доларів США на підставі ч.1 ст. 232 ЦК України, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Позивачем не заявлялися вимоги про визнання спірного договору недійсним з підстав ст. 228 ЦК України, тобто правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Вбачається, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції вийшов за межі підстав пред`явленого позову і на свій розсуд прийшов до відповідного висновку в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року, і передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 11.10.2017 року вказала підстави незаконності судових рішень, які наведені вище.

Як вбачається, при повторному розгляді справи по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою вказівки касаційного суду, допустив невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, не застосував відповідні правові позиції Верховного Суду, які підлягають застосуванню, та прийшов до помилкових висновків в частині мотивів та підстав для відмови у позові.

Зокрема, як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою позову про визнаннянедійсним договору №51095 від 10.09.2008 року на суму 200 000 доларів США позивач вказав ч. 1 ст. 232 ЦК України, яка передбачає, щоправочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Також у позові позивач послався на те, що представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. У випадку, коли буде встановлено, що представник вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, інтересах інших сіб, всупереч інтересам довірителя, правочин має визнаватися недійсним.

Крім цього, у позові вказано, що спірний депозитний договір є безгрошовим, кошти у розмірі 200 000 доларів США банку відповідач не передавав, а банк їх не отримував, що підтверджується виписками з програмно-технічного комплексу АСВО «Вклади» по операціям за вкладами фізичних осіб ТБВБ №10020/0326 філілї Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» за банківські дні 10.09.2008 року та 21.01.2009 року.

Ухвалюючи судове рішення у справі про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що зміст договору банківського вкладу на 200 000 дол. США, квитанція про прийняття готівки до цього договору, мають усі необхідні реквізити та підтверджують те, що між банком і вкладником виникли договірні відносини, а описка чи помилка в номері договору або рахунку за встановлених обставин та з урахуванням вище наведених правових висновків ВП ВС, не впливають на дійсність правочину.

При цьому, як вказав суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення, він взяв до уваги, що позивач посилався на те, що всупереч вимогам чинного законодавства за договором банківського вкладу на 200 000 дол. США його форма не дотримана, не відкривався депозитний рахунок і кошти до каси банку не вносилися, а наявні квитанції на 200 000 дол. США від 10.09.2008 року та меморіальний ордер на суму 250 000 дол. США від 21.01.2009 року не відповідають вимогам нормативно-правових актів.

Таким чином, суд першої інстанції без врахування доводів позивача про те, що спірний договір не укладався, фактично прийшов до протилежного висновку, ухвалюючи судове рішення.

У своїх апеляційних скаргах, як і в апеляційному суді, представники позивача наполягають на тому, що спірний договір між позивачем та відповідачем не укладався, грошові кошти до каси банку не вносилися, а суд першої інстанції взагалі не з`ясував, чи є спірний договір укладеним.

Позивача також звертає увагу на те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують факт невнесення ОСОБА_1 саме 10.09.2008 року в касу банку або передачу особисто ОСОБА_2 200 тис. доларів США.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

По справі вбачається, що позивач, посилаючись на те, що спірний договір є неукладеним, просить його визнати недійсним.

У п. 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, щоза змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника) (див. також висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

Якщо за доводами позивача спірний договір є безгрошовим, тобто неукладеним, то колегія суддів приходить до висновку про те, що цей договір у відповідності до вимог ЦК України не є реальним, на чому також наголошує в апеляційній скарзі і представник позивача адвокат Содатенко А.М., а тому цей договір не може бути визнаний недійсним з підстав ч.1 ст. 232 ЦК України, зазначених позивачем, оскільки цей договір є неукладеним, тобто не є реальним. ЦК України передбачає визнання договір недійсним, якщо вони є реальними, тобто укладеними, тобто, коли сторони договору в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, взяли на себе відповідні права та обов`язки за цим договором.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №528/409/18 вказано, що у двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

В апеляційному суді представники позивача наполягали на тому, що спірний договір є неукладеним, є безгрошовим, а документи відносно нього є фіктивними, оскільки їх примірники відсутні у банку.

Таким чином вбачається, що позивачем заявлена позовна вимога з відповідним предметом та підставою, які фактично містять протиріччя, на що суд першої інстанції не звернув увагу, не з`ясував, чи належний спосіб порушеного права обрав позивач, чи відповідає він вимогам ЦПК та ЦК України.

Крім цього, із матеріалів справи вбачається, що існує два договори під однаковим номером - № НОМЕР_1 на вклад «Депозитний ощадного банку» від 10.09.2008 року: один розміром депозиту 200 тис. доларів США (т.1 а.с. 6-7), другий розміром 60 тис. доларів США (т.1 а.с. 9-10), з однаковим строком повернення депозиту 10 жовтня 2008 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що описка чи помилка в номері договору або рахунку за встановлених обставин та з урахуванням вищенаведених правових висновків ВП ВС, не впливають на дійсність правочину.

Проте, в цій частині висновку суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що жодна із сторін не посилалася на допущену описку чи помилку у номері депозитного договору. Якщо така описка чи помилка у номері договору допущена, то у якому саме: на суму депозиту 20 тис. доларів США, чи на суму 200 тис. доларів США, не зрозуміло з чого це вбачається і на підставі яких доказів суд першої інстанції прийшов саме до висновку, що описка чи помилка у номері договору допущена саме у договорі розміром 200 тис. доларів США. Колегія суддів в цій частині приходить до висновку про те, що зазначені судом першої інстанції мотиви є припущенням, оскільки не грунтується на належних та допустимих доказах.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно, пред`являючи 23.01.2014 року даний позов до суду, позивач в якості доказу до позову надав ксерокопію договору №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» від 10.09.2008 року з розміром депозиту 200 тис. доларів США (т.1 а.с. 6-7). Достовірність цієї копіі договору належним чином ніким не засвідчена.

Згідно п.п. 5-7 ч. 2 ст. 119 ЦПК України (у редакції від 22.01.2014 року, яка діяла на час пред`явлення позову) позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви.

Таким чином вбачається, що позивач на виконання вимог ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додав ксерокопію договору №51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» від 10.09.2008 року з розміром депозиту 200 тис. доларів США (т.1 а.с. 6-7) як належний та допустимий доказ у справі. На даний час позивач посилається на те, що цей договір не є належним та допустимим доказом у справі, хоча за вимогами цивільного процесуального закону саме позивач при пред`явлені позову наділений правом обирати які докази слід подати та безпосередньо подати їх суду на підтвердження своїх вимог, що і було ним зроблено. За загальним правилом відсутність доказів на підтвердження позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК УКраїни суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, доводи апеляційних скарг та пояснення представників позивача в апеляційному суді відносно того, що спірний договір є недійсний, оскільки первинні документи не містять ідентифікаційного номера відповідача ОСОБА_1 , що депозит розміром 200 тис. доларів США за договором від 10.09.2008 року накопичувався з 2006 року, то вони виходять за межі предмету позову, оскільки на ці обставини позивач не посилався у позові і вони не були предметом дослідження судом першої інстанції.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у позові з тих підстав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов