рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/2048/22

Номер провадження 2/495/1511/2022

02 травня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

при секретарі судового засідання Коліниченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява у ОСОБА_1 у якій позивач и просить суд: визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із їхнім батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Подану заяву обґрунтовує тим, що від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час діти фактично проживають із Позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на утриманні Позивача.

Діти завжди були належним чином забезпеченні, погодовані, діти не захворювали. Відповідач жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження дітей із Позивачем.

Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дітей необхідним харчуванням, корисним дозвіллям відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів.

Позивач має у власності житло в м. Білгород-Дністровському. Житло позивача дає можливість проживання дітей, забезпечення достатнім рівнем проведення власного дозвілля.

Позивач на даний час продовжує здійснювати свою підприємницьку діяльність, отримувати дохід та забезпечувати дітей необхідним для їх виховання.

Необхідність визначення місця проживання дітей із Позивачем викликана введенням в Україні воєнного стану та великим ризиком проведення військових операцій на узбережжі Чорного моря в районі населених пунктів Одеської області, де наразі зареєстровані діти.

Останнім часом активність таких дій стала вкрай вираженою та несе загрозу життю та здоров`ю населенню прибережних населених пунктів. Позаяк як вбачається з офіційних джерел ЗСУ більшість прибережних територій Одеської області в тому числі смт. Затока знаходяться в зоні високого ризику вторгнення з боку російської федерації. Так само існує офіційна інформація про мінування пляжів та прилеглих територій багатьох населених пунктів біля берегів Чорного моря.

Такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дітей за місцем реєстрації Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Намагання визначити місце проживання дітей із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси дітей та їх права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження їх сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею, надання їм можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду та просить задовольнити його позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.04.2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.05.2022 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивач в судове засідання не з`явився, відповідно до поданої заяви від 02.05.2022 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

02.05.2022 року від відповідача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшла заява відповідно до якої відповідачка зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі, просить справу розглянути без участі представника відповідача.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час діти фактично проживають із Позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на утриманні Позивача.

Позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що Діти завжди були належним чином забезпеченні, погодовані, діти не захворювали. Відповідач жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження дітей із Позивачем.

Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дітей необхідним харчуванням, корисним дозвіллям відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів.

Позивач на даний час продовжує здійснювати свою підприємницьку діяльність, отримувати дохід та забезпечувати дітей необхідним для їх виховання.

Необхідність визначення місця проживання дітей із Позивачем викликана введенням в Україні воєнного стану та великим ризиком проведення військових операцій на узбережжі Чорного моря в районі населених пунктів Одеської області, де наразі зареєстровані діти.

Останнім часом активність таких дій стала вкрай вираженою та несе загрозу життю та здоров`ю населенню прибережних населених пунктів. Позаяк як вбачається з офіційних джерел ЗСУ більшість прибережних територій Одеської області в тому числі смт. Затока знаходяться в зоні високого ризику вторгнення з боку російської федерації. Так само існує офіційна інформація про мінування пляжів та прилеглих територій багатьох населених пунктів біля берегів Чорного моря.

Такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дітей за місцем реєстрації Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Намагання визначити місце проживання дітей із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси дітей та їх права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження їх сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею, надання їм можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

Вказані обставини також визнані Відповідачкою по справі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, зважаючи на те, що відповідач визнала позов та не заперечувала щодо проживання дитини з батьком, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, суд вважає, що визначення місця проживання дітей разом із батьком забезпечить якнайкращі інтереси малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист інтересів малолітніх дітей та визнані у повному обсязі відповідачем по справі.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із їхнім батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський