441/2839/21 2/441/254/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 Городоцький районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Яворської Н.І.,

при секретарі Цап І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Шишки О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городок Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить будинок на АДРЕСА_1 . В будинку є зареєстрованим її син ОСОБА_3 однак у вказаному будинку він не проживає з 1995 року, комунальні витрати не несе, особистих речей в будинку не має та будинком не піклується.

Відтак, вважає, що відповідач на підставі вимог ст.405 ч.2 ЦК України втратив право користування вказаним будинком та просила позов задовольнити.

Ухвалою Городоцького районного суду від 01 березня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі. Вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження.

21.04.2022 від відповідача надійшов відзив з долученими документами про спільну часткову власність з позивачкою на будинок та земельну ділянку, які він успадкував після смерті свого батька, а чоловіка позивачки.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив посилаючись на мотиви та підстави викладені у відзиві, додав, що позов є безпідставним, відповідач успадкував в будинку частку після смерті батька, крім будинку також успадкував і земельну ділянку, як позивачка так і відповідач є співвласниками майна. Просив у позові відмовити.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 (позивачці) на праві приватної власності належить Ѕ як спільна частка будинку АДРЕСА_1 , а 1/6 частка вказаного будинку належить на праві власності, як спільна часткова ОСОБА_3 (відповідачу) (а.с.11, 45-47), тобто як позивачка так відповідач мають свою частку в будинку та є співвласниками.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Доводи позивачки про те, що вона, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності будинком від відповідача, який є членом її сім`ї, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає необґрунтованими.

Додатково слід зазначити, що достатніх доказів наявності перешкод зі сторони відповідача у праві користування позивачкою вказаним будинком, суду надано не було, як і не зазначено інших підстав для задоволення позовних вимог, зокрема передбачених у ст.ст.405, 406 ЦК України, тощо.

Таким чином, доводи позивачки про те, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням є не обґрунтовані, оскільки відповідач також набув право власності та користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах має право користуватися жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача не знайшли свого підтвердження.

Доводи ж позивача про те, що реєстрація відповідача у будинку призводить до її витрат на оплату житлово-комунальних послуг не є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а може бути підставою для звернення до останнього з вимогою про відшкодування понесених нею витрат на оплату таких послуг.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла,безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання особи таким, що втратив право на користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати, в порядку ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 4, 12, 133, 141, 354 ЦПК України, ст. 319, 401, 402, 405, 406 Цивільного кодексу України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі :

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 29.07.2022.

Суддя : Яворська Н.І.