Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 461/166/18

провадження № 61-20555св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Галицький відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 напостанову Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Галицький відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Галицький ВДВС м. Львова), у якому просила визнати недійсним односторонній правочин - розписку від 29 грудня 2014 року, видану від імені ОСОБА_3 , про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 57 500,00 дол. США, що є еквівалентом стягнення у виконавчому провадженні № 31882560.

Позов мотивувала тим, що вона є правонаступником свого сина ОСОБА_3 , який загинув та на користь якого ухвалено заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 у цивільній справі № 2-2681/11 та стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 57 500,00 доларів США.

На підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2006 року замінено стягувача у виконавчому провадженні у цивільній справі № 2-2681/11 з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Боржник ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду м. Львова із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року виконано ним добровільно, сума стягнення повернута ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою від 29 грудня 2014 року, однак у задоволенні заяви ОСОБА_2 було відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасовано ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року та визнано виконавчий лист № 2-2681/11, виданий 27 лютого 2012 року, таким, що не підлягає виконанню.

Основним доказом, який було взято Апеляційним судом Львівської області до уваги, стала розписка від 29 грудня 2014 року.

Позивач посилалась на те, що розписка є одностороннім правочином, не відповідає вимогам, встановленим частинами першою, другою, п`ятою статті 203 ЦК України, її зміст не відповідає (суперечить) нормам цивільного законодавства та вона вчинена без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлені нею (фіктивний правочин), оскільки грошова сума у розмірі 57 500,00 дол. США, що вказана у розписці, не була реально передана відповідачем ОСОБА_3 , у зв`язку з чим останній і надалі пред`являв відповідачу вимоги майнового характеру.

Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для визнання розписки недійсною, тому просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року у складі судді Волоско І. Р. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним односторонній правочин - розписку від 29 грудня 2014 року, видану від імені ОСОБА_3 , про отримання від ОСОБА_2 , грошових коштів у сумі 57 500,00 дол. США, що є еквівалентом стягнення у виконавчому провадженні № 31882560.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка від 29 грудня 2014 року, видана від імені ОСОБА_3 , як односторонній правочин не відповідає вимогам, встановленим частинами першою, другою, п`ятою статті 203 ЦК України, оскільки її зміст не відповідає нормам цивільного законодавства, та вона вчинена без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися нею, тобто є фіктивним одностороннім правочином, зважаючи на те, що грошова сума у розмірі 57 500,00 дол. США, вказана у такій розписці, не була реально передана ОСОБА_2 ОСОБА_3 , внаслідок чого останній і надалі пред`являв відповідачу вимоги майнового характеру, а отже, вказана розписка є недійсною.

Також суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 29 грудня 2014 року є недійсною в силу приписів статті 215 ЦК України, оскільки не відповідає вимогам частини другої статті 545 ЦК України, зокрема у ній відсутня вказівка про повернення первинного боргового документа (розписки від 27 лютого 2010 року) або про неможливість його повернення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорювана розписка як борговий документ підписана особисто ОСОБА_3 , що підтверджено відповідними висновками експертиз, та за життя ним не оспорювалась. Оригінал такої розписки знаходиться у боржника. Під час розгляду справи позивач не довела наявність умислу сторін правочину на укладення саме фіктивного правочину, як умови для визнання його недійсним з цих підстав. Зміст оспорюваної розписки відповідає вимогам, встановленим статтею 545 ЦК України.

Апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є помилковим і таким, що ґрунтується на припущеннях, а отже,суперечить положенням частини шостої статті 81 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник також посилається на те, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову, оскільки оскаржуваний правочин відповідає усім ознакам фіктивності, визначеним ЦК України, а саме є таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Спірна розписка суперечить частині другій статті 545 ЦК України, оскільки не містить інформації про неможливість повернення кредитором боргового документа боржнику; зміст розписки не містить вказівки на те, що вона видана саме на виконання заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11. Такі обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та як наслідок обґрунтовано задоволено позовні вимоги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому до Верховного Суду відзиві ОСОБА_2 заперечує проти доводівкасаційної скарги ОСОБА_1 та просить залишити оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини, встановлені судами

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у справі № 2-2681/11стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 458 407,25 грн, інфляційні втрати у розмірі 43 698,72 грн, 3 % річних у розмірі 17 190,30 грн, проценти за договором у розмірі 57 928,50 грн, а всього 577 224,77 грн та судовий збір у сумі 1 700,00 грн та 120,00 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 2-2681/11 про стягнення коштів за заочним рішенням суду від 24 січня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, його правонаступником є ОСОБА_1 .

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року замінено стягувача ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Постановою старшого державного виконавця Галицького ВДВС м. Львова Мельника Р. І. від 22 липня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача у виконавчому провадженні - ОСОБА_3 на правонаступника ОСОБА_1 .

Відповідно до змісту розписки ОСОБА_3 від 29 грудня 2014 року останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 57 500,00 дол. США на виконання зобов`язань за виконавчим провадженням № 31882560. Зазначено, що ОСОБА_3 жодних майнових чи інших претензій до ОСОБА_2 за вказаним виконавчим провадженням не має.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа, виданого 27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у справі № 2-2681/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 577 224,77 грн, таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким виконавчий лист № 2-2681/11, виданий 27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року задоволено. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у цивільній справі № 461/11703/15-ц скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 461/11703/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 , задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасовано. Провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрито (провадження № 61-2382св20).

Під час перегляду вказаних судових рішень за нововиявленими обставинами було встановлено, що 27 березня 2012 року Галицьким відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Галицький ВДВС Львівського МУЮ) було вперше відкрито виконавче провадження ВП № 31882560 щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.

25 грудня 2014 року Галицьким ВДВС Львівського МУЮ (державний виконавець Яремчук А.Т.) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 31882560, скеровано матеріали до відділудержавної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області (далі - ВДВС Пустомитівського РУЮ) за місцем знаходження майна боржника.

31 січня 2015 року ВДВС Пустомитівського РУЮ винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження та повернуто матеріали до Галицького ВДВС Львівського МУЮ.

25 лютого 2015 року Галицьким ВДВС Львівського МУЮ вдруге відкрито виконавче провадження (за номером ВП № 46634125) щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.

27 березня 2015 року Галицьким ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 46634125 із повторним скеруванням матеріалів до ВДВС Пустомитівського РУЮ за місцем знаходження майна боржника.

Відповідно до листа ВДВС Пустомитівського РУЮ від 28 липня 2016 року повторно виконавчий лист, виданий Галицьким районним судом м. Львова 27 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11, не надходив.

18 серпня 2015 року представник стягувача - ОСОБА_6 звернувся до Галицького ВДВС Львівського МУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 577 224,77 грн, до якої додав виконавчий лист, виданий Галицьким районним судом м. Львова 27 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.

Постановою старшого державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 21 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.

25 серпня 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся до Галицького ВДВС Львівського МУЮ із заявою про завершення виконавчого провадження про стягнення з боржника на користь стягувача грошових коштів у розмірі 577 224,77 грн, у зв`язку із повним погашенням заборгованості. До заяви ОСОБА_6 додав довіреність ОСОБА_3 від 29 грудня 2014 року.

Постановою старшого державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 27 серпня 2015 року закінчено виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Галицьким районним судом м. Львова 27 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.

Постановою начальника Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 02 вересня 2015 року постанову старшого державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 27 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 48503433 скасовано, виконавче провадження зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи, складеним Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 04 травня 2016 року № 6/214 рукописний текст у розписці від 29 грудня 2014 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 57 500 дол. США виконаний ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним розписки ОСОБА_3 від 29 грудня 2014 року як одностороннього правочину з підстав фіктивності, а також невідповідності вимогам частини другої статті 545 ЦК України.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року в справі № 447/2558/16-ц (провадження № 61-245св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Відповідно до частини другої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений. Проте, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

Таким чином, установивши, що оспорювана розписка як борговий документ підписана особисто ОСОБА_3 , що підтверджено відповідним висновком експертизи, та за життя останнім не оспорювалась, оригінал такої розписки знаходиться у боржника, а також з урахуванням недоведеності позивачем умислу як складового елементу на укладення саме фіктивного правочину, відповідність змісту оспорюваної розписки вимогам, встановленим статтею 545 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_3 , укладаючи спірний правочин, не мав намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення апеляційного суду, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів та установлених на їх підставі обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк