Номер провадження: 22-ц/813/2404/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначав, що 06.01.2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно якого позивач надав у борг ОСОБА_3 16 000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідно інформації з реєстру речових прав, померлий є власником квартири АДРЕСА_1 . 01 квітня 2020 року позивач звернувся до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців про погашення боргу. Малиновська нотаріальна контора у м. Одесі листом від 05.06.2020 року повідомила позивача про те, що із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина спадкодавця - ОСОБА_2 , до якої доведено зміст вимог кредитора. Однак, як зазначає позивач, ОСОБА_2 не звертається до нього щодо вирішення питання про погашення боргу, що стало підставою його звернення до суду. Враховуючи, що у розписці від 06.01.2018 року сторони не погоджували визначення гривневого еквіваленту виконання зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 16 000 доларів США.

Відповідачка позов не визнала та зазначила, що нічого про борг не знає, про розписку чує вперше. Вказує, що у її покійного чоловіка не було необхідності брати в борг кошти, а у позивача не було можливостей дати йому в борг таку суму. Крім того в розписці не зазначено, в якій саме валюті її покійний чоловік брав в борг кошти. Умовна одиниця це не існуюча валюта, поняття якої не визначено жодним нормативно-правовим актом, а тому стягнення боргу в доларах США є безпідставним.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що складена розписка не містить валюти боргового зобов`язання. Умовна одиниця це не грошова одиниця/валюта, а загальне визначення натуральних вимірників, що використовуються в системі бухгалтерського обліку для зведення не порівняльних (важко порівняльних) показників до єдиної порівняльної бази (тонно-кілометри, кормо-дні і т.д.). За допомогою умовних одиниць введеться облік господарських операцій, виробленої продукції (виконаних робіт, наданих послуг) або інших натуральних величин, визначають собівартість продукції (робіт, послуг). Оскільки у вказаному договорі позики не визначено в яких саме умовних одиницях (предмет договору) був отриманий борг, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору позики (не досягнуто істотних умов договору), правові підстави для стягнення з відповідача на корись позивача суми боргу в умовних одиницях доларах США за розпискою відсутні.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16.

Матеріалами справи встановлено, що 06.01.2018 року ОСОБА_3 взяв у борг в ОСОБА_1 16 000 у. е. строком на 1 рік, про що склав розписку та зобов`язався повернути вказану суму в передбачений розпискою строк (а.с.06).

Оригінал вказаної розписки наявний у ОСОБА_1 , що відповідно до приписів ст. 545 ЦК України свідчить про те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти у зазначеній сумі повернуті не були.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть а.с.37.

Відповідно Реєстру речових прав, спадкодавець є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (а.с.16-21).

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі з претензією до спадкоємців ОСОБА_3 про повернення боргу, на підставі якої, нотаріусом 08.04.2020 року було відкрито спадкову справу № 244/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с.05, 13).

Відповідно ч.1-2 ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно ст..1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ч.1-2 ст.1220, ч.1 ст.1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно ч.1-2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно листа нотаріуса від 05.06.2020 року заяву про прийняття спадщини 06 травня 2020 року подала дружина померлого - ОСОБА_2 , до якої нотаріусом доведено зміст вимог кредитора ОСОБА_1 (а.с.14).

В судовому засіданні 16 лютого 2021 року (протокол а.с.124-126) на запитання судді, відповідачка пояснила, що із заявою про прийняття спадщини звернулася лише вона, свідоцтво про право на спадщину ще не отримала. Розписку бачить вперше та вважає, що вона не відповідає дійсності.

При цьому, із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо спростування написання спірної розписки її чоловіком до суду не зверталась.

Відповідно до ч.1, 6-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки оригінал розписки, яку суд досліджував у судовому засіданні, знаходиться у позивача та відповідачка її належним чином не спростувала, суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

Встановивши наявність укладеного між позивачем та ОСОБА_3 договору позики в формі розписки, оригінал якої знаходиться у позивача, і не доведення відповідачем факту повернення грошових коштів та не спростування укладення розписки спадкодавцем, суд не мав правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду першої інстанції про відсутність між сторонами грошових зобов`язань, оскільки в розписці не зазначено в яких саме умовних одиницях (валюті) ОСОБА_3 отримав в борг грошові кошти є безпідставними, оскільки в розписці чітко простежується отримання ОСОБА_3 боргу у розмірі 16 000 доларів США строком на 1 рік (а.с.06). Вказана в розписці сума боргу в «у.е» є загальноприйнята валюта в доларах США.

Тлумачення категорії «умовні одиниці» також надано і ВС України в ухвалі від 18.02.2009 року у справі №6-24458св08, в якій зазначено, що зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одиниці прирівнюється до долара США.

За таких обставин, висновки суду про відсутність зобов`язань з повернення боргу через не визначення в розписці валюти боргу є безпідставними.

Оскільки борг брався в доларах США, то він має бути повернутий спадкоємцем в межах успадкованого майна у цій же валюті доларах США.

Висновки про можливість ухвалення судом рішенні про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 є його дружина, відповідачка по справі - ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, після смерті чоловіка в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України (як така, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини) та в порядку ч.1 ст.1269 ЦК Укаїни (подавши нотаріусу відповідну заяву про прийняття спадщини).

Вказані обставини не заперечувалися учасниками справи, тому згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим зі спадкоємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики (розписки) від 06.01.2018 року у розмірі 16 000 доларів США в межах спадкового майна, прийнятого після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги за наслідками розгляду апеляційної скарги задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 348,81 грн. за подання позову до суду, 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви та 6 523,23 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 11 292,44 грн.

Разом з тим, оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, понесених останньою на професійну правничу допомогу адвоката, втрачає свою силу.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» містить роз`яснення, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд у справі № 552/856/18 в постанові від 03.06.2020 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розписки) від 06.01.2018 року у розмірі 16 000 доларів США, в межах успадкового майна, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені ОСОБА_1 на сплату судового збору за подання позову до суду у розмірі 4 348,81 грн., за подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви у розмірі 420,40 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 6 523,23 грн., а всього 11 292,44 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 06.05.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова