У Х В А Л А

04 травня 2022 року

м. Київ

Справа № 201/909/20

Провадження № 14-34цс22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Сімоненко В. М., Ткача І. В.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації

за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року та

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ППОС АТ «КБ «Приватбанк», профспілка, АТ «КБ «Приватбанк», банк відповідно) про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації.

Позов мотивований тим, що 08 січня 2020 року на засіданні комітету ППОС АТ «КБ «Приватбанк» у м. Дніпрі прийнято рішення про направлення власникам та наглядовій раді АТ «КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з головою правління АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_1, оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2020 року.

Зазначене рішення прийнято з підстав начебто порушення позивачем законодавства про працю, зокрема статей 46, 139 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

08 січня 2020 року за наслідками прийняття оспорюваного рішення на адресу наглядової ради банку профспілкою направлено вимогу про розірвання трудового договору з головою правління банку ОСОБА_1 у порядку статті 33 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-XIV).

Чинне законодавство містить певні умови застосування статті 33 Закону № 1045-XIVта статті 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору.

З преамбули протоколу № 19 від 08 січня 2020 року вбачається, що відповідач має статус первинної профспілкової організації та об`єднує осіб, які працюють в банку. Однак жодних відомостей про підписання колективного договору в оспорюваному рішенні не зазначено.

З урахуванням відсутності колективного договору, укладеного між АТ «КБ «Приватбанк» та відповідачем, позивач вважав, що відсутні правові підстави для розгляду оспорюваного рішення та вимоги про розірвання трудового договору відповідно до приписів статі 33 Закону № 1045-XIV.

За даними Єдиного державного реєстру ППОС АТ «КБ «Приватбанк» зареєстрована лише 19 червня 2019 року. Разом з тим, окрім відповідача, в АТ «КБ «Приватбанк» наразі створено та зареєстровано 23 профспілкових організації.

Прийняття оспорюваного рішення зачіпає колективні інтереси працівників банку, а тому позиція профспілкової сторони із цього питання повинна бути злагодженою.

Для обґрунтування оспорюваного рішення відповідач указує на такі порушення: підписання наказу № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про відсторонення ОСОБА_3 від виконання посадових обов`язків; введення в оману наглядової ради банку щодо того, що ОСОБА_3 не був відсторонений від виконання службових обов`язків, та приховування від наглядової ради банку існування наказу № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про відсторонення ОСОБА_3 від виконання посадових обов`язків. Зазначені обставини, на думку відповідача, свідчать про порушення позивачем вимог статей 46 і 139 КЗпП України.

Оспорюване рішення є третьою спробою домогтися розірвання трудового договору з позивачем. Аналогічні за змістом рішення приймалися профспілкою 19 серпня та 22 листопада 2019 року та були оспорені позивачем до суду.

Підставою кожного із трьох рішень профспілки про надсилання наглядовій раді вимоги про розірвання договору з позивачем є начебто порушення позивачем законодавства по відношенню до голови профспілки ОСОБА_3

19 грудня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/10081/19 задоволено позов та визнано незаконним і скасовано перше рішення відповідача.

Доводи оспорюваного рішення стосовно незаконного відсторонення ОСОБА_3 від виконання посадових обов`язків спростовуються самим ОСОБА_3 .

Позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення засідання комітету ППОС АТ «КБ «Приватбанк» у м. Дніпрі, оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2019 року, про направлення наглядовій раді АТ» КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління ОСОБА_1.

08 вересня 2020 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення комітету ППОС АТ «КБ «Приватбанк», оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2020 року, про направлення наглядовій раді АТ «КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління ОСОБА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

09 лютого 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ППОС АТ «КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що, враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем, та з урахуванням наявності інших профспілкових організацій у банку, оспорюване рішення було прийняте відповідачем без наявності законних повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Фактичне відсторонення ОСОБА_3 у розумінні статті 46 КЗпП України не відбулося (аналогічний висновок міститься, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 309/361/17). Сам факт відключення ОСОБА_3 від системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку не означає відсторонення працівника від роботи. Більше того, у банку відсутні будь-які документи, які б встановлювали обов`язкове надання ОСОБА_3 певного переліку засобів зв`язку для виконання посадових обов`язків. Доступ ОСОБА_3 до електронних систем банку повністю відновлено, що підтверджено самим ОСОБА_3 у справі № 201/11580/19. Ураховуючи викладене, доводи оспорюваного рішення стосовно нібито незаконного відсторонення ОСОБА_3 від виконання посадових обов`язків є надуманими та спростовуються самим ОСОБА_3 . Будь-яке оцінювання відповідачем роботи позивача, що ґрунтується на здогадках і припущеннях, не може розцінюватися як порушення керівником норм трудового законодавства та бути підставою для розірвання трудового договору на вимогу відповідача.

У квітні 2021 року ППОС АТ «КБ «Приватбанк» подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права та не врахували висновок Верховного Суду, викладений у пунктах 32, 33 постанови від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16. Суди першої та апеляційної інстанцій помилково визнали, що відсутність колективного договору між АТ «КБ «Приватбанк» та ППОС АТ «КБ «Приватбанк» свідчить про відсутність у відповідача повноважень на прийняття оспорюваного рішення. При цьому суд не вказав норму закону, якою він обґрунтовує цей висновок.

Висновок Верховного Суду у справі № 804/2581/16 полягає в тому, що відповідно до статті 33 Закону № 1045-XIV та Рішення Конституційного Суду України від 29 жовтня 1988 року у справі № 14-рп/98 право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо має орган профспілкової організації підприємства, установи, організації, профспілки, створеної працівниками одного підприємства, установи, організації, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Згідно із частиною третьою статті 36 Конституції України всі професійні спілки мають рівні права. Це означає, що ППОС АТ «КБ «Приватбанк» має такий же обсяг прав і повноважень, як і будь-яка інша профспілка, незалежно від укладення або неукладення нею будь-яких угод з третіми особами, зокрема і колективного договору. Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували пункт 9 частини першої статті 272 КЗпП України, який прямо передбачає право первинної профспілкової організації на прийняття рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи, організації в разі порушення ним трудового та профспілкового законодавства, а також у разі, якщо такий керівник, зокрема, ухиляється від участі в переговорах щодо укладення колективного договору.

Зазначена норма права прямо передбачає право профспілки на прийняття рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства за відсутності укладеного колективного договору. Апеляційним судом не повно досліджено докази у справі. Суд апеляційної інстанції послався на справу № 201/11580/19 за позовом ОСОБА_3 про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, але не звернув уваги на те, що на момент прийняття постанови 09 лютого 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/11580/19 вже набрало законної сили, залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року та ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року. Відповідно до цих рішень суди зробили висновок про незаконність наказу голови правління АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про тимчасове відсторонення ОСОБА_3 від роботи з покладанням виконання його обов`язків на іншого співробітника АТ «КБ «Приватбанк» та про необхідність скасування цього наказу.

Натомість суд апеляційної інстанції в цій справі навпаки вказав, що доводи оспорюваного рішення стосовно нібито незаконного відсторонення ОСОБА_3 від виконання посадових обов`язків є надуманими. У постанові Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у справі № 201/11580/19 зазначено, що суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо визнання незаконними та скасування наказу голови правління АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року, оскільки при винесенні оспорюваного наказу відповідачем було допущено порушення норм трудового права, що у свою чергу призвело до порушення трудових прав позивача.

04 червня 2021 року ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду поновлено ППОС АТ «КБ «Приватбанк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ППОС АТ «КБ «Приватбанк» та витребувано справу.

У липні 2021 року АТ «КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_5 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги та на те, що колективний договір між банком та відповідачем не укладався, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для розгляду оспорюваного рішення та вимоги про розірвання трудового договору відповідно до статті 33 Закону № 1045-XIV. Відсутність у відповідача права на прийняття рішення про звільнення голови правління банку (позивача) також неодноразово підтверджена в судовому порядку по аналогічних спорах щодо розірвання трудового договору з позивачем.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що, окрім відповідача, у банку створено більше 30 профспілкових організацій з різними статусами. При цьому відповідач не узгоджував оспорюване рішення профспілки з іншими профспілковими організаціями, які діють у банку. Наразі існують такі, що набрали законної сили, рішення судів у справах № 201/10081/19 та 201/11580/19, які по-різному оцінюють наказ та факт обмеження ОСОБА_3 у доступі до деяких електронних систем банку. У зв`язку із вказаними обставинами судове рішення у справі № 201/11580/19 не може бути самостійною підставою для задоволення рішення профспілки про звільнення ОСОБА_1 . Крім того, рішення у справі № 201/11580/19 лише надає оцінку правомірності наказу, однак жодним чином не встановлює факт порушення позивачем законодавства про працю. Викладене спростовує аргументи відповідача стосовно того, що суд першої інстанції був зобов`язаний врахувати позицію, наведену в судовому рішення у справі № 201/11580/19. Крім того, 23 січня 2021 року закінчився строк дії контракту голови правління АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_1, у зв`язку із чим рішенням правління наглядової ради АТ «КБ «Приватбанк» від 20 січня 2021 року починаючи з 24 січня 2021 року покладено виконання обов`язків голови правління банку на ОСОБА_6 . На підставі протоколу засідання наглядової ради № 29/21 від 27 травня 2021 року на посаду голови правління банку призначений ОСОБА_7 строком на п`ять років. Правління Національного банку України погодило кандидатуру ОСОБА_7 на посаду голови правління АТ «КБ «Приватбанк» 08 червня 2021 року. На підставі наказу № Е.17. U. 0. 0/4-6940904 від 19 червня 2021 року АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 з 10 червня 2021 року приступив до виконання обов`язків на посаді голови правління банку. З огляду на звільнення голови правління банку ОСОБА_1 рішення в цій справі жодним чином не може вплинути ані на права та обов`язки колишнього голови правління АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_1, ані на права профспілки.

21 лютого 2022 року ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

23 лютого 2022 року АТ «КБ «Приватбанк» в особі представника Мисник Н. В. звернулося до суду касаційної інстанції з клопотанням про врахування при розгляді справи висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 910/10754/20 про те, що право представляти інтереси всього трудового колективу, а не лише членів профспілки має профспілка, яка уклала колективний договір з адміністрацією підприємства.

13 квітня 2022 року ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Судусправу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин четвертої, п`ятої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), вбачаючи підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, а також наявність виключної правової проблеми.

Разом з тим, посилаючись на частину четверту статті 403 ЦПК України, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відповідних рішень Великої Палати Верховного Суду, від висновку в яких вбачає необхідність відступити, не навела.

Натомість колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказала, що вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постанові від 01 грудня 2021 року (справа № 910/10754/20) та постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 18 червня 2018 року (справа № 804/2581/16), що передбачено частиною третьою статті 403 ЦПК України (передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду).

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 910/10754/20 зробив висновок, що верховний Суд також неодноразово зазначав, що право представляти інтереси всього трудового колективу, а не лише членів профспілки має профспілка, яка уклала колективний договір з адміністрацією підприємства (постанова Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16). Судами встановлено, що колективний договір профспілкою від імені трудового колективу з адміністрацією банку не укладався (відсутні докази його укладення).

Банк також стверджує, що на дату звернення профспілки з позовом у банку діяло 32 профспілкових організації з різним статусом (від первинних до всеукраїнської) і ці твердження не заперечуються позивачем. У такій ситуації, відповідно до наведених вище норм законодавства, право представляти інтереси всього трудового колективу мають всі профспілки, і їх позиція має бути узгодженою.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність у профспілки права представляти інтереси всього трудового колективу банку, а не лише своїх членів у цьому спорі».

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 18 червня 2018 у справі № 804/2581/16 зазначив, що «скаржник у своїй касаційній скарзі посилається на те, що відсутність колективної угоди, договору між роботодавцем та профспілковою організацією ніяк не звужує прав профспілок у здійсненні своїх повноважень відповідно до Закону № 1045-XI, а також вказує на те, що вимога до підполковника поліції ОСОБА_9 зроблена не в рамках колективної угоди, а рамках приписів статті 33 Закону № 1045-XI та статті 45 КЗпП України.

Натомість суд зазначає, що чинне законодавство передбачає певні умови застосування статті 33 Закону № 1045-XI та статті 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу щодо розірвання трудового договору. Так, зі змісту наведених норм вбачається право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо в органу профспілкової організації підприємства, установи, організації, профспілки, створеної працівниками одного підприємства, установи, організації.

Як визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 29 жовтня 1998 року у справі № 14-рп/98 <…> Поняттям «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації», яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43-1 КЗпП України, охоплюється будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України утворена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди <…>.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Первинною професійною спілкою «Правозахисники країни» та Головним Управлінням національної поліції в Дніпропетровській області колективний договір не укладався. Також зі статуту позивача не вбачається належності спілки до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області.

Такими чином, суд погоджує висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що Первинна професійна спілка «Правозахисники країни» не є професійною спілкою працівників поліції в розумінні приписів частини одинадцятої статті 62 та частин першої, другої статті 104 Закону України «Про Національну поліцію», що утворюється в органах (закладах, установах) поліції з метою захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів поліцейських».

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 01 грудня 2021 року (справа № 910/10754/20) та постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 18 червня 2018 року (справа № 804/2581/16), вказавши, що: на підприємстві можуть діяти декілька профспілок, які є рівними перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав та інтересів членів профспілки. При цьому положення КЗпП України не передбачають, що вимога про звільнення у разі порушення законодавства про працю, умов колективного договору керівником може бути заявлена лише тією профспілкою, яка була стороною колективного договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати, висловленою в постанові від 26 травня 2021 року у справі № 201/1426/20-ц.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судом були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення в подальшій судовій діяльності.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається в невизначеній кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.

Відповідно до положень частини третьої статті 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом цієї норми, зважаючи на визначені нею предмет вибору і застосування норми права, висновки, викладені в ухвалах Великої Палати Верховного Суду, врахуванню не підлягають.

Із цих підстав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не враховував висновки Великої Палати Верховного Суду про необхідність наявності кількісного та якісного показників щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах як умови можливості реалізації судом, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, його передбаченого частиною п`ятою статті 403 ЦПК України права передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені, зокрема, у таких ухвалах: від 18 травня 2021 року у справі № 758/733/18 (провадження № 14-78цс21), від 09 червня 2021 року у справі № 335/11743/19 (провадження № 14-71цс21), від 30 червня 2021 року у справі № 708/1348/18 (провадження № 14-101цс21), від 07 липня 2021 року у справі № 393/126/20 (провадження № 14-120цс21), від 13 липня 2021 року у справі № 442/4240/14-ц (провадження № 14-103цс21), від 14 вересня 2021 року у справі № 757/7499/17-ц (провадження № 14-88цс21), від 28 вересня 2021 року у справі № 308/10255/17 (провадження № 14-132цс21).

Зважаючи на подібність процесуальних правовідносин в аспекті реалізації судом процесуальних прав та повноважень, а також ураховуючи те, що єдиною передбаченою законом умовою реалізації зазначеного вище права є доходження судом висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України вважає за необхідне відступити від зазначеного висновку в контексті наявності у Великої Палати Верховного Суду права та повноважень:

? надавати правову оцінку такому висновку на предмет його дочасності чи обґрунтованості, а також визначати додаткові, порівняно із законодавчо встановленими, умови реалізації судом, який розглядає справу в касаційному порядку, прав такого суду;

? встановлювати для суду, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, критерії оцінки виключної правової проблеми («виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв»).

Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2022 року, частково обґрунтованими та приймає справу до розгляду з підстави, передбаченої в частині третій статті 403 ЦПК України.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду на необхідність дотримання вимог цивільного процесуального законодавства, розуміння обсягу повноважень колегії суддів та дотримання суддівської етики.

ЦПК України в параграфі 3 «Касаційний розгляд» глави 2 «Касаційне провадження» закріпив виключний перелік підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (стаття 403), а також порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (стаття 404).

Наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (стаття 403 ЦПК України) відноситься до виключних повноважень колегії суддів, палати або об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Питання прийняття справи до провадження Великої Палати Верховного Суду (стаття 404 ЦПК України) - це дискреційне повноваження Великої Палати Верховного Суду, яка у випадку відсутності нормативного врегулювання, наприклад критеріїв оцінки правової проблеми як виключної, у межах наданих їй повноважень, вирішила вказане питання.

Критерії, які вироблені Великою Палатою Верховного Суду, є вирішенням питань не матеріального, а суто процесуального права, застосовуються виключно самою Великою Палатою Верховного Суду і не можуть бути застосовані іншими касаційними судами.

Такі висновки обов`язкові саме для Великої ПалатиВерховного Суду, жодним чином не впливають і не можуть вплинути як на розгляд справи по суті в суді касаційної інстанції, так і на вирішення процесуальних питань, оскільки вказане стосується лише і виключно повноважень Великої Палати Верховного Суду.

При цьому колегія суддів касаційного суду не наділена повноваженнями надавати оцінку судовим рішенням, у тому числі і щодо застосування норм права.

Відступати від висновку Великої Палати Верховного Суду не може ні колегія суддів, ні палата чи об`єднана палата касаційного суду, оскільки відповідно до чинного цивільного процесуального законодавства такими повноваженнями не наділена.

Велика Палата Верховного Суду сформувала практику щодо визначення виключної правової проблеми.

Для віднесення справи до такої, що містить виключну правову проблему, а її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, справа, щонайменше, повинна мати декілька з таких ознак:

1) справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

2) існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж самими сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

3) існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- відсутність усталеної судової практики в застосуванні однієї і тієї ж норми права, у тому числі наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, у тому числі необхідність застосування аналогії права чи закону;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Тобто справа може бути передана до Великої Палати Верховного Суду для визначення наявності у справі виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастовчої практики за цією категорією справи, якщо саме в цій справі застосовувалися норми права, щодо яких необхідне формування єдиної правозастовчої практики.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй ухвалі не вказала, які норми права викликають труднощі у їх застосуванні при розгляді таких спорів з урахуванням відсутності практики розгляду.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Наявність глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати наявні розбіжності в судовій практиці (рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2011 року у справі «Брезовець проти Хорватії» (Brezovec v. Croatia), заява № 13488/07).

Оскільки принцип верховенства права передбачає необхідність правової визначеності щодо застосування норми права в подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду приймає справу для продовження розгляду, так як касаційними судами різних юрисдикцій по-різному тлумачяться і застосовуються норми законодавства, що регулюють права профспілкових організацій.

У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи з викладеного справу необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у порядку письмового провадження).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти для продовження розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації

за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року.

Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами в порядку письмового провадження на 22 червня 2022 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: вул. Пилипа Орлика, 8, м. Київ.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: В. В. Британчук Г. Р. Крет

Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко

І. В. Григор`єва К. М. Пільков

М. І. Гриців О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима В. В. Пророк

Ж. М. Єленіна Л. І. Рогач

І. В. Желєзний В. М. Сімоненко

О. С. Золотніков І. В. Ткач