Провадження № 2/127/4035/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2022 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Шаміної Ю.А.,

при секретарі судового засідання Чорнобров О.Л.,

за участю: представника відповідача адвоката Шикунової А.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що позивач з відповідачем ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2013 року. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час звернення з даним позовом позивачка також подала позов до суду про розірвання шлюбу в межах іншого провадження. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах сторонами було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача: 25.12.2012 - квартиру під номером АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), загальною площею 45,7 кв.м; 17.12.2019 автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 . З огляду на вказані обставини, які й стали підставою для звернення до суду, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири та автомобілля. Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просила визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частки зазначених квартири та автомобіля, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2021 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 ,а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), загальною площею 45,7 кв.м та транспортний засіб марки (моделі) «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року прийнято справу до розгляду у загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу марки (моделі) «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , закрито; скасовано заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2021 року в частині накладення арешту на транспортний засіб марки (моделі) «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; у задоволенні заяви представника відповідача про затвердження мирової угоди, укладеної 17.01.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

У підготовче засідання, призначене на 06.05.2022, позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 , який діє на підставі ордера серії ВН №008543 на надання правової допомоги від 05.09.2021, не з`явилися, натомість 24.04.2022 позивачем ОСОБА_1 подано заяву (вх. №25099) згідно якої остання просила розгляд справи провести без її участі та без участі її представника, крім того просила вирішити питання про стягнення судових витрат з відповідача.

Представник відповідача адвокат Шикунова А.О., яка діє на підставі ордера серії ВН №181996 на надання правової допомоги від 20.10.2021, у підготовчому засіданні підтримала визнання позовних вимог, просила ухвалити рішення у підготовчому засіданні у зв`язку із визнанням відповідачем позову згідно приписів ч. 4 ст. 200 ЦПК України. Крім того, зазначила, що понесені позивачем судові витрати слід залишити за нею, з огляду на неможливість застосування судом принципу пропорційності розподілу судових витрат через зловживання стороною позивача процесуальними правами. А також зауважила про не направлення стороною позивача відповідачу, доказів на підтвердження понесених нею судових витрат.

Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши у підготовчому засіданні обставини справи, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 19 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, за актовим записом №2459 (а.с. 14).

У шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12.11.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 15).

За даними ЄДРСР рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.10.2021 у справі № 127/22939/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19.09.2013 року у Відділі ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницької області, за актовим записом № 2459.

Згідно Свідоцтва на право власності на нерухоме майно №50842581 від 25.12.2005 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №50843131 від 25.12.2005 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45,7 кв.м, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 19, 21-22).

Крім того, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію іпотеки та про обтяження (заборони) щодо цієї квартири в Реєстрах відсутні.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірне нерухоме майно, а саме квартира, загальною площею 45,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , було придбано під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина визнається сторонами.

Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідач позов визнав. Визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить чинному законодавству, зважаючи на положення ст. 319 ЦК України, та таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, іншого судом не встановлено, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При цьому, суд враховує, що до поділу було заявлено майно загальною вартістю, виходячи з оцінки майна, 961640 грн та позивач претендувала на його половину. Тобто належним розміром судового збору є 4808,20 грн (1% від половини вартості). У зв`язку із закриттям провадження в частині позовних вимог щодо транспортного засобу судовий збір підлягає розподілу в сумі 3764,75 грн (за мінусом частки, що припадала на вартість цього майна).

Зважаючи на задоволення позову та визнання позову відповідачем з останнього на користь позивача слід стягнути 1882,38 грн судового збору сплаченого позивачем при поданні позову та 227,00 грн судового збору сплаченого позивачем при поданні заяви про забезпечення позову, а також повернути позивачеві з державного бюджету 1882,38 грн судового збору сплаченого при поданні позову, 227,00 грн судового збору сплаченого при поданні заяви про забезпечення позову

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При цьому, представник позивач просив суд вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами щодо понесених позивачем витрат на послуги з оцінки.

Суд звертає увагу, що склад та розміри судових витрат, входить до предмета доказування.

Позивачем було понесено витрати на проведення дослідження середньоринкової вартості майна, що підлягає розподілу між сторонами. Водночас з урахуванням закриття провадження в частині позовних вимог щодо транспортного засобу, розподілу підлягають лише витрати на інформаційно-консультативні послуги щодо визначення середньоринкової вартості квартири у розмірі 350,00 грн понесення яких підтверджується консультаційним висновком Вінницької торгово-промислової палати №ІК-23 про середньоринкову вартість двохкімнатної квартири, рахунком Вінницької торгово-промислової палати №04-0019_ІК від 01.09.2021 та квитанцією №0.0..1 від 01.09.2021 (АТ КБ «Приватбанк»).

Таким чином, суд вважає, що позивачем документально підтверджено понесення нею 350,00 грн витрат послуги з оцінки майна, які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо витрат на правничу допомогу, то слід зазначити, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікаціяі досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц.

Як слідує з матеріалів цієї справи позивач в підтвердження витрат на правничу допомогу надав одер серії ВН №008543 на надання правової допомоги від 05.09.2021, копію угоди з адвокатом на правничу допомогу від 02.09.2021 укладеної між ОСОБА_1 та адвокатом Куцим Р.А., розрахунок про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката по справі №127/23645/21, квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 27.04.2022 про оплату ОСОБА_6 гонорару у розмірі 8932,00 грн за надання правничої допомоги по справі №127/23645/21.

При цьому, у п.4.1 угоди з адвокатом на правничу допомогу від 02.09.2021, укладеної між ОСОБА_1 та адвокатом Куцим Р.А., сторони погодили, що за послуги надані адвокатом, згідно даної угоди, замовник сплачує виконавцю винагороду визначеному у розрахунку погодженому між сторонами в розмірі 40 відсотків від мінімальної заробітної плати за годину роботи адвоката.

Як слідує із розрахунку про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката по справі №127/23645/21 адвокатом надано наступні послуги: дослідження доказів наданих клієнтом, обставинами набуття, режим спільного майна, законодавством та судовою практикою, які регулюють спір 2 год; складання та подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову через систему електронний суд, направлення копій відповідачу цінним листом з описом 4 год; вивчення мирової угоди від 17.02.2022 року, складання та подання заяви щодо відмови в затвердженні вказаної мирової угоди 1 год; складання та подання заяви про зменшення позовних вимог та клопотання про скасування заходів забезпечення позову на автомобіль 1 год; участь у судовому засіданні Вінницького міського суду 1 год.

У свою чергу, судом враховано ознайомлення стороною відповідача із вказаними матеріалами та надання письмових заперечень щодо витрат на правничу допомогу, при цьому зважаючи на письмові заперечення відповідача щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу, а також на те, що відповідач позовні вимоги визнав до початку розгляду справи по суті, оцінюючи розмір витрат позивача на правову допомогу (8932,00 грн) на предмет їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову, а також з огляду на розумну необхідність судових витрат позивача в сумі 8932,00 грн для цієї конкретної справи, суд вважає неспівмірним та завищеним розмір позивача на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції по цій справі у розмірі 8932,00 грн з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем до початку розгляду справи по сутті; часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягу наданих адвокатом послуг; ціни позову, фінансового стану сторін, тому необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 1000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а в стягненні решти суми витрат на правову допомогу відмовити.

Керуючись ст. 60, 69-71 СК України, ст. 319, 325, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 141, 142, 200, 206, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м, житловою площею 24,5 кв.м, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м, житловою площею 24,5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1882,38 грн (одна тисяча вісімсот вісімдесят дві гривні тридцять вісім копійок) за подання позову та 227,00 грн (двісті двадцять сім гривень) за подання заяви про забезпечення позову, витрати, пов`язані із розглядом справи: 350,00 грн (триста п`ятдесят гривень) - витрати на послуги з оцінки майна; а також 1000,00 (одна тисяча гривень) витрат на правничу допомогу.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) з державного бюджету 1882,38 грн (одна тисяча вісімсот вісімдесят дві гривні тридцять вісім копійок) судового збору за подання позову та 227,00 грн (двісті двадцять сім гривень) за подання заяви про забезпечення позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 11 травня 2022 року.

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна