Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 755/1953/20

провадження № 61-17959св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Головачова Я. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовано тим, що з 15 жовтня 2016 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, який зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2602. Подружжя виховує доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що сімейні відносини із відповідачем погіршились, вони не проживають разом та не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Виникли непорозуміння, що фактично призвели до припинення шлюбних відносин.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , який зареєстрований 15 жовтня 2016 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2602, розірвано.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, причини позову про розірвання шлюбу, взяв до уваги інші обставини життя подружжя, що склалися.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 22 вересня 2021 року ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд, посилаючись на частину другу статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), виходив із того, що оскаржуване рішення ухвалене судом 22 червня 2020 року, повний текст якого складено 22 червня 2020 року, а апеляційну скаргу направлено 22 вересня 2021 року, тобто більш ніж через один рік з дня складання повного тексту рішення суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

03 листопада 2021 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 направив засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначив, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, зокрема залишив поза увагою, що ОСОБА_3 не був повідомлений належним чином про ініційований спір та не отримував копії рішення суду першої інстанції, оскільки є громадянином Королівства Норвегія, постійно проживає та працює на території свого підданства.

У касаційній скарзі заявник наполягає на тому, що відповідач, який постійно проживає за межами України, є громадянином Норвегії і не володіє українською мовою, а тому не міг реалізувати свої процесуальні права та виконати процесуальні обов`язки внаслідок того, що: не був належним чином повідомлений про ініційований позивачем спір та не отримав копій позовних матеріалів та процесуальних документів на норвезькій мові, яка для нього є рідною; не був у належний спосіб та на мові, яка є для нього рідною, повідомленим про день та час судового розгляду; у належний спосіб та на мові, яка є для нього рідною, не отримав копії судового рішення, що призвело до порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У грудні 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшло клопотання про прийняття нового доказу - копії довідки (підтвердження) від 22 вересня 2021 року, згідно з якою ОСОБА_3 , який є капітаном катеру швидкої допомоги, призначеного для виконання завдань у сфері охорони здоров`я, не було дозволено покидати територію Норвегії у зв`язку з пандемією коронавірусу у період з 13 березня 2020 року по серпень 2021 року. З огляду на норму частини першої статті 400 ЦПК України щодо компетенції та повноважень суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, й не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, зазначене клопотання сторони відповідача не підлягає задоволенню, а розгляд справи Верховний Суд здійснює за наявними у справі матеріалами.

У грудні 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в якому, посилаючись на її безпідставність, позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою, а також закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України та розглядати справу за участю представника позивача.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 755/1953/20 із Дарницького районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2021 року матеріали справи № 755/1953/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2022 року призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексумежах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини, установлені судом

У справі, що переглядається, судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувають у шлюбі, який зареєстрований 15 жовтня 2016 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2602. Подружжя виховує доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначала позивач, сімейні відносини із відповідачем погіршились. Вони не проживають разом та не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Виникли непорозуміння, що фактично призвели до припинення шлюбних відносин.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 8 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3 пункту 3.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Таким чином, сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року).

Виходячи із зазначених критеріїв ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Neshev v. Bulgaria» (Нешев проти Болгарії) від 28 жовтня 2004 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії)).

Суд постановив, що хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Повний текст оскаржуваного рішення Дарницького районного суду м. Києва у цій справі складено 22 червня 2020 року (а. с. 58-59). Останній день подання апеляційної скарги на нього - 22 липня 2020 року. Представник відповідача надіслав апеляційну скаргу 22 вересня 2021 року (а. с. 75), тобто більше ніж через рік з дня складення повного тексту судового рішення.

Отже, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, правильно виходив із того, що апеляційну скаргу направлено лише 22 вересня 2021 року, тобто більш ніж через один рік з дня складання повного тексту рішення суду, при цьому зі змісту клопотань відповідача від 24 квітня 2020 року (а. с. 46) та 13 травня 2020 року (а. с. 49-50) вбачається, що останньому було відомо про наявність даної справи у провадженні Дарницького районного суду м. Києва.

Оскільки право на доступ до правосуддя не є абсолютним, то в кожному випадку скаржник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами, обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених статтями 43, 49 цього Кодексу, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України.

Тому ОСОБА_3 особисто або через свого уповноваженого представника повинен був здійснювати розумні кроки щодо виконання обов`язків по захисту своїх прав та інтересів у суді під час розгляду справи, про яку йому було відомо, та бути обізнаним про її рух.

Виникнення обставин непереборної сили апеляційний суд не встановив та заявник не довів, отже, немає виключень, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник не був повідомлений про ініційований позивачем спір, спростовуються матеріалами справи. Посилання у касаційній скарзі на те, що він не проживає постійно в Україні та не має зареєстрованого місця проживання, відхиляються, оскільки відповідачу, на його прохання, суд першої інстанції надсилав матеріали справи на його електронну адресу (а. с. 46-48), після чого ОСОБА_3 надіслав Дарницькому районному суду м. Києва електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи, тобто між відповідачем та судом першої інстанції існував підтверджений зв`язок.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що він не володіє українською мовою, не отримав копій позовних матеріалів та процесуальних документів, не був у належний спосіб повідомлений про день та час судового розгляду рідною для нього норвезькою мовою, не приймаються, оскільки надані до суду першої інстанції клопотання, підписані ним особисто, викладені українською мовою, а матеріали справи не містять звернення ОСОБА_3 до суду про потребу у користуванні послугами перекладача.

Посилання заявника у касаційній скарзі на карантинні обмеження, пов`язані із коронавірусом, як загальновідомий факт, та неможливість перетину державного кордону України як іноземцем не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки гостра респіраторна хвороба Covid-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2, не була перешкодою для відповідача обрати собі уповноваженого представника на території України для представництва своїх інтересів. Окрім цього, установлений на території України карантин під час слухання справи не був перепоною для її відвідування іноземними громадянами за умови дотримання приписів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Окрім цього, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до ЦПК України, зокрема Розділ XII «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Законом України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до ЦПК України, зокрема, пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Пунктом 2 розділу ХІІ цього ж Закону «Прикінцеві та перехідні положення» визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; розумність строків розгляду справи судом.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Karakutsya v. Ukraine», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

У статті 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідно до наведених норм закону 20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» закінчився 06 серпня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 звертався до суду із заявою про продовження процесуальних строків і подав апеляційну скаргу більше ніж через рік навіть після цієї дати (06 серпня 2020 року), а саме 22 вересня 2021 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду чи переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо клопотань представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 .

У своєму відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 просила розглядати справу за участю представника позивача, а також закрити касаційне провадження.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 про розгляд справи за участю представника позивача необхідно відмовити.

У свою чергу необхідність закриття касаційного провадження у справі представник позивача обґрунтовує посиланням на пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України, згідно з яким суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначене клопотання також не підлягає задоволенню, оскільки касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі частини другої статті 389 ЦПК України, отже, норма пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України у цьому випадку не підлягає застосуванню.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 пропустив річний строк звернення до суду з апеляційною скаргою і матеріали цивільної справи не містять доказів виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили його своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом апеляційної інстанції правильно застосовані.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норм права в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду є очевидним.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 про закриття касаційного провадження у справі та про розгляд справи за участю представника позивача.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко