Справа № 727/2746/22
Провадження № 2/727/909/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» липня 2022 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Філатової К.А.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Посилалася на те, що з 15.05.2020 року перебувала у зареєстрованому Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції шлюбі, за актовим записом №405.

За час шлюбу у сторін спільних дітей немає.

Зазначала, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме 05.05.2021 року сторонами було набуто в спільну сумісну власність автомобіль марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . Транспортний засіб було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_3 .

Вважає, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Вона впродовж періоду перебування у шлюбі постійно працювала та отримувала дохід. Усі кошти, отримані як дохід, вона використовувала в інтересах сім`ї, в тому числі і на придбання спільного майна подружжя: побутової техніки, автомобіля.

Спірний транспортний засіб було придбано ними за спільні кошти за ціною 10000 доларів США, що становить 321700 гривень.

Після погіршення стосунків між сторонами, відповідач фактично позбавив її можливості користуватись спільним автомобілем, приховавши його місцезнаходження та відмовляється добровільно відшкодувати вартість її частки у спільному майні подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала положеннями ст.ст.60,61,69,70,71 СК України, ст.372 ЦК України.

Просила в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ вартості зазначеного автомобіля в сумі 160850 гривень замість її частини у праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.05.2022 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Представником відповідача було подано відзив на позов. У відзиві представник заперечує щодо задоволення позовних вимог. Вказує на те, що у власності ОСОБА_3 не перебуває спірний автомобіль. Вважає, що відсутні підстави для висновку про належність автомобіля сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, відсутні докази вартості транспортного засобу, а тому відсутні підстави для задоволенні вимог позивачки в частині його розподілу.

Позивачем було подано відповідь на відзив. У відповіді ОСОБА_1 зазначила, що копія адвокатського запиту до Регіонального сервісного центру МВС у Чернівецькій області не є належним доказом існування чи відсутності права власності на спірний автомобіль.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року за клопотанням позивача було витребувано докази з Територіального сервісного центру №7341 Регіонального сервісного центру МВС у Чернівецькій області.

20.06.2022 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4 .

У подальшому, третьою особою ОСОБА_4 було подано письмові пояснення на позов. У поясненнях ОСОБА_4 зазначила, що автомобіль марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 належить їй на підставі договору купівлі-продажу №7341/2022/3137169. Транспортний засіб вона придбала за ціною 100000 гривень. Вважає, що даний правочин є правомірним, оскільки його не визнано недійсним. Правових підстав для позбавлення її майна шляхом стягнення на користь позивача грошової компенсації за частку у спірному автомобілі не має.

Ухвалою суду від 06.07.2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

Позивач суду пояснила, що відповідач є її колишнім чоловіком. Спірний автомобіль було придбано під час шлюбу за їх спільні кошти, а тому вважає, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, ОСОБА_3 без її згоди переоформив транспортний засіб на ім`я своєї матері, однак по даний час продовжує ним користуватись. Кошти від продажу автомобіля відповідач їй не надавав. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа ОСОБА_4 подала через канцелярію суду письмові пояснення, в яких просила проводити залишити позов без задоволення. У судове засідання ОСОБА_4 не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, судом встановлено, що 15.05.2020 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №405 (а.с.11).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.05.2022 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу у сторін дітей немає.

Таким чином, шлюбні відносини між сторонами припинено, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя.

Так, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 05.05.2021 року на ім`я ОСОБА_3 було зареєстровано автомобіль марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.70).

12.04.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . Згідно умов вказаного договору ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купила зазначений автомобіль за ціною 100000 гривень (а.с.72).

Отже, між сторонами виник спір з приводу вказаного майна.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Розглядаючи аргументи сторін, щодо спірного транспортного засобу, суд виходить із наступного:

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Приведені норми чинного законодавства України та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно вимог ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідач у порушення вимог ст. 68 СК України розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивача ОСОБА_1 після припинення шлюбних відносин, однак до розірвання шлюбу, а саме 12 квітня 2022 року, тобто відбулось вибуття транспортного засобу із спільної сумісної власності подружжя поза волею позивача ОСОБА_1 та кошти використані ОСОБА_3 у своїх інтересах.

Будь-яких доказів на використання коштів від продажу транспортного засобу в інтересах сім`ї відповідачем суду надано не було.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Саме такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Матеріалами справи встановлено, що автомобіль марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 було відчужено ОСОБА_3 у 2022 року, тобто в період шлюбу, а отже він був спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із змісту заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні у розмірі 160850 грн. 00 коп.

Із дослідженого судом договору від 12.04.2022 року, витребуваного судом, вказаний автомобіль було відчужено відповідачем за ціною у розмірі 100000 грн. 00 коп. (а.с.72).

На даний час автомобіль перебуває у власності ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо дійсної вартості спірного автомобіля, однак клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо з`ясування питання про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи сторонами не заявлялось.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає до уваги ціну, за якою транспортний засіб було відчужено ОСОБА_3 у 2022 році, оскільки будь-яких доказів на спростування вказаної вартості суду надано не було.

Отже, грошова компенсація за належну ОСОБА_1 частку у спільному майні подружжя складає 50000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання зазначеного транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права власності на Ѕ часку автомобіля та припинення права спільної сумісної власності на нього є неналежним способом захисту та задоволенню не підлягають, оскільки транспортний засіб на даний час перебуває у власності ОСОБА_4 , яка не є відповідачем у справі, а була залучена до участі у справі ухвалою суду у якості третьої особи без самостійних вимог.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (31%).

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), проживаючої в АДРЕСА_2 , грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Toyota» модель RAV 4, легковий, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 50000 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 498 грн. 48 коп.

На рішення суду може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено «22» липня 2022 року.

Суддя Одовічен Я.В.