Справа № 703/2647/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Ігнатенко Т.В.

секретар судових засідань Бондаренко А.І., Литвин Г.Т., Педоренко П.Д.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на частку у житловому будинку

встановив:

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області за №43 від 23 червня 2011 року «Про надання дозволу на видачу свідоцтв про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями»; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2011 року, що видане на підставі рішення виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області за №43 від 23 червня 2011 року на ім`я ОСОБА_7 ; визнати за нею право власності на 1/3 частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із: житлового будинку з прибудовою - під літерами «А-1, а» (загальною площею 67,3 кв.м. та житловою площею - 41,1 кв.м.), сараю-літньої кухні - під літерою «Б», сараю - під літерою «В», погріба - під літерою «Е», літнього душу - під літерою «Д», убиральні - під літерою «У», колодязя - під літерою «к», огорожі - під №1, 2, 3; стягнути пропорційно з відповідачів на її користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач ОСОБА_6 є рідними братом та сестрою. Народилися вони та постійно проживали до повноліття у будинку АДРЕСА_1 , який у період з 1980 року по 1990 року мав статус колгоспного двору. Щонайменше із 1986 року головою колгоспного двору рахувалась їхня мати ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З даного часу головою колгоспного двору став їх батько ОСОБА_7 , який повідомляв їм, що вказаний будинок є їхнім, в зв`язку з чим позивач та її брат не знімалися з реєстрації у даному будинку та зареєстровані в ньому з 1980 років по даний час.

Після смерті матері ОСОБА_8 у 1990 році, будинковолодіння АДРЕСА_1 зберегло статус колгоспного двору, а відповідно позивач зберегла статус члена колгоспного двору. Отже, станом на день введення в дію Закону України «Про власність», тобто 15 квітня 1991 року, позивач та її брат ОСОБА_6 статусу члена колгоспного двору не втрачали, а відповідно їх батьку ОСОБА_7 , позивачу та її брату ОСОБА_6 належало майно двору у рівних частинах, тобто по 1/3 кожному.

У травня 2020 року, після отримання від суду позовної заяви ОСОБА_4 , яка є другою дружиною батька позивача, про визнання права власності на спадкове майно, позивачу стало відомо, що 29 грудня 2011 року її батько ОСОБА_7 , одноосібно набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто на будинок, що мав статус колгоспного двору та членами якого були, крім батька, позивач та її брат.

Листами №515 від 11 червня 2020 року, №538 від 22 червня 2020 року та №674 від 03 серпня 2020 року сільського голови с. Балаклея, які надані на запит представника позивача, останній направлені як облікові картки об`єкта по господарського обліку за 1986-1999 роки, так і рішення виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради за №43 від 23 червня 2011 року, що стало підставою для видачі одноосібно батькові свідоцтва про право власності від 30 серпня 2011 року на вказаний житловий будинок. Ознайомившись з вказаним рішенням позивач вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Під час прийняття вказаного рішення відповідач, всупереч чинному, на час виникнення права власності на вказаний об`єкт нерухомості, законодавству, визначив єдиним власником вказаного будинковолодіння батька позивача та її брата, позбавивши позивача, як члена колгоспного двору, права власності на відповідну частку у цьому нерухомому майні. Крім того, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач вийшов за межі своїх розпорядчих повноважень, передбачених п.10 «б» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким не закріплено право відповідача на закріплення за особою права власності через постановлення рішення виконкому сільської ради у формі «надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності», що є фактично визнанням права власності на спірний житловий будинок. Будь-яких нормативно-правових актів, які б надавали виконкому сільської ради, станом на червень 2011 року, право приймати оскаржуване рішення навіть у його мотивувальній частині відсутнє.

Оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2011 року - житловий будинок АДРЕСА_1 , видано виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області на підставі рішення цього ж органу місцевого самоврядування за №43 від 23 червня 2011 року, яке є незаконним та підлягає скасуванню, то і цей правовстановлюючий документ на нерухоме майно також підлягає скасуванню в судовому порядку як похідна позовна вимога.

Крім того, зважаючи на те, що іншим, аніж судовим шляхом, позивач не може відносити порушене своє право власності на відповідну частину в нерухомому майні, вважає, що належним захистом її порушеного права є визнання за нею права власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку.

Стверджує, що про порушення свого права власності на вказаний об`єкт нерухомості шляхом прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та видачею свідоцтва від 30 серпня 2011 року, вона дізналася лише у травні 2020 року, то строк на подачу позовної заяви із відповідними вимогами позивач вважає не пропущеним, в зв`язку з чим не заявляється клопотання про поновлення цього процесуального строку.

Ухвалою судді від 25 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - десятиденний строк з дня отримання даної ухвали на подання до суду відповіді на відзив.

Копію вказаної ухвали разом з копією позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до неї відповідачами виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради Черкаської області та ОСОБА_4 отримали 03 вересня 2020 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.67, 69).

Таким чином, п`ятнадцятиденний строк, визначений судом для подання відзиву на позовну заяву, для відповідачів виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області та ОСОБА_4 закінчувався 28 вересня 2020 року.

27 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.98-99).

Крім того, 03 лютого 2021 року поштовим відправлення, яке направлено 28 січня 2021 року, на адресу суду надійшов відзив відповідача виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.113-115).

З врахуванням викладеного, відзиви відповідачів ОСОБА_4 та виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області на позовну заяву ОСОБА_1 подані до суду після закінчення визначеного ухвалою судді від 25 серпня 2020 року строку для їх подання.

Згідно ч.2 ст.127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Однак, відповідачі ОСОБА_4 та виконавчий комітет Балаклеївської сільської ради Черкаської області з заявами про продовження встановленого судом строку для подання відзиву на позовну заяву до суду не зверталися, при цьому підстави для продовження такого строку за ініціативою суду відсутні.

Відповідно до ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, суд залишає без розгляду відзиви відповідачів ОСОБА_4 та виконавчого комітету Балеклеївської сільської Черкаської області, в зв`язку з чим не враховує викладені в них обставини під час розгляду даної цивільної справи.

Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Петренко В.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Крім того, позивач ОСОБА_1 заперечувала, що їй до 2020 року було відомо про прийняття сільською радою оскаржуваного рішенні та видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок виключно її батьку. Батько за свого життя жодного разу не говорив їй про таку обставину. Категорично заперечувала обставини щодо оприлюднення документів про визнання права власності на будинок виключно за батком на дні його народженні в 2013 році, оскільки не пам`ятає чи взагалі відбувалося святкування дня народження батька у вказаному році. Щодо пред?явлення їй таких документів на дні народження відповідачки, то також заперечувала таку обставину. Під час дебатів, представник позивача зазначив, що докази на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу будуть подані до суду в строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України, тобто впродовж п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник - адвокат Саража Д.В. у судовому засідання заперечили проти задоволення позову, просили застосувати строки позовної давності. Крім того, відповідач ОСОБА_4 зазначила, що їй повідомляли про те, що спірний будинок прабабуся позивача будувала для матері позивача ОСОБА_8 , однак за життя останньої будинок оформили на її чоловіка ОСОБА_7 . У 1990 році померла дружина ОСОБА_7 та через три роки після її смерті, в 1993 році, на останнього оформили власність на весь будинок. В 2011 році між позивачкою та ОСОБА_7 виник спір щодо спірного будинку та цього ж року він на підставі рішення сільської ради отримав свідоцтво про право власності на будинок. Після оформлення права власності ОСОБА_7 показував позивачу та ОСОБА_6 вказане свідоцтво та повідомляв їм, що є єдиним власником, при цьому казав їм, що в разі їх заперечень, будинок можливо поділити. Факт віднесення спірного будинку до колгоспного двору сторона відповідача заперечує, оскільки в момент прийняття сільською радою оскаржуваного рішення, право позивача на участь у колгоспному дворі припинено. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області Клименко П.О. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та зазначив, що з 01 липня 1990 року при спадкуванні майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила спадкування. З врахуванням ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в якій зазначені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалось ведення погосподарського обліку, згідно записам книг погосподарського обліку №18 за період з 1986-2011 років, після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірне будинковолодіння обліковувалося за ОСОБА_7 , який звернувся до виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради із заявою та технічним паспортом на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, на підставі яких виконавчим комітетом прийняте спірне рішення. Вважає, що спірне рішення прийняте у відповідності до вимог законодавства, є законним, в зв`язку з чим скасуванню не підлягає. Разом з тим, під час судових дебатів відніс даний спір на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відзиву на позовну заяву та заперечень до суду не направив.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні надав показання, відповідно до яких, він є чоловіком доньки відповідача ОСОБА_4 . Йому відомо, що близько 10 років тому ОСОБА_7 оформив право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , про що отримав відповідні документи. Позивач ОСОБА_1 ознайомлювалася з вказаними документами у його присутності на дні народженні ОСОБА_4 , яке святкували у 2013 році. Він особисто також ознайомлювався з документами на право власності ОСОБА_7 на вказаний будинок, оскільки останній йому їх показував ще до 2013 року. Після ознайомлення з вказаними документами ОСОБА_1 повідомила батька, що це не правильно, однак останній сказав їй, що в разі незгоди вона може вирішити це питання через суд. Також вказані документи бачили і інші особи, які були присутні на дні народженні. Йому відомо, що з 2013 року ОСОБА_1 спілкувалася з батьком, однак в них постійно виникали конфлікти. Також, ОСОБА_7 перед смертю повідомляв його, що склав заповіт, яким заповів будинок ОСОБА_4 , однак просив про цей заповіт не казати ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні надала показання, відповідно до яких, вона є хрещеною позивача ОСОБА_1 . Їй відомо, що будинок АДРЕСА_1 будувала прабабуся позивача. В подальшому, у вказаному будинку проживала мати позивачки, яка одружилася з ОСОБА_7 , та в них народилися діти - позивачка та її брат ОСОБА_6 . Після смерті матері позивача, ОСОБА_7 у 2010-2011 роках приватизував зазначений будинок та оформив його на себе, про що повідомив їй особисто. Під час святкування 60-річчя ОСОБА_7 у нього з донькою ОСОБА_1 виник конфлікт з приводу будинку та він показував останній документи, які підтверджували його право власності на вказаний будинок. Вона особисто вказані документи не читала. Їй відомо, що ОСОБА_7 за життя склав заповіт, яким заповів вказаний будинок ОСОБА_4 , оскільки його донька ОСОБА_1 не доглядала за ним та не витратила жодної копійки як на батька, так і на будинок.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засідання надала покази, відповідно до яких, їй відомо, що в 2011 році ОСОБА_7 оформив документи, які підтверджували його одноособове право власності на будинок АДРЕСА_1 . Крім того, вона була присутня під час святкування 60-річчя ОСОБА_7 , під час якого у останнього з його донькою ОСОБА_1 виник конфлікт з приводу вказаного будинку. ОСОБА_1 повідомляла, що частину будинку належить їй та брату, на що ОСОБА_7 показав їй документи на вказаний будинок та повідомив, що будинок офіційно належить йому. Вона бачила документи, які ОСОБА_7 надав ОСОБА_1 , однак змісту їх не читала. Після смерті ОСОБА_7 знову виник конфлікт з приводу вказаного будинку, однак вже між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Знає, що вказаний будинок побудували дідусь та бабуся позивачки по матері та позивачка в ньому зареєстрована.

Суд, врахувавши доводи сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянського районного управління юстиції Черкаської області 18 березня 2003 року, ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що 05 липня 1986 року в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за №37 (а.с.8).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого повторно Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 26 вересня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_12 14 червня 2003 року зареєстрували шлюб, про що в цей же день складено відповідний актовий запис №17. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 змінила своє прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с.10).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Балаклеївською сільською радою Смілянського району Черкаської області 18 березня 1983 року, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що 12 березня 1983 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №18 (а.с.9).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_12 є рідними сестрою та братом, а їх батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згідно ст.7 Конституції СРСР 1936 року, колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року №11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

В подальшому, порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року за № 69.

Відповідно до п.9 Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року за № 69, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно п.20 Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року за № 69, у графі «суспільна група господарства» записується станом на 01 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася у залежності від роду занять голови господарства.

Як вбачається з облікових карток об`єкта по господарського обліку, будинковолодіння АДРЕСА_1 , в період з 1986 року по 1999 рік, відносилося до суспільної групи господарства - колгоспний двір. У період з 1986 року по 15 вересня 1990 року до членів сім`ї господарства входили: ОСОБА_8 - голова сім`ї, ОСОБА_7 - чоловік, ОСОБА_12 - син, ОСОБА_12 - дочка. 15 вересня 1990 року ОСОБА_8 , яка була головою сім`ї вибула з господарства в зв`язку зі смертю. У період з 15 вересня 1990 року по 1999 рік до членів сім`ї господарства входили: ОСОБА_7 - голова сім`ї, ОСОБА_12 - син, ОСОБА_12 - дочка (а.с.32-44).

Відповідно до ст.112 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Так, з введенням у дію з 15 квітня 1991року Закону України «Про власність», колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначеностаттями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно ч.1 ст.121 ЦК УРСР 1963 року, володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору.

Відповідно до ч.2 ст.122 ЦК УРСР 1963 року, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 02 березня 1973 року «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розмір частки колишнього члена колгоспного двору і збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до ст. 123 ЦК. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону «Про власність» 885-12 загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги презумпцію рівності часток, суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 фактично належало право власності в рівних частках, тобто по 1/4, на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке відносилося до суспільної групи господарства - колгоспний двір.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого повторно Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 27 вересня 2019 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 17 вересня 1990 року складено відповідний актовий запис №68 (а.с.25).

Згідно ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність», загальні правила спадкування щодо частки голови (члена) колгоспного двору у майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. У разі смерті голови (члена) колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті голови та кожного з його колишніх членів.

Враховуючи, що ОСОБА_8 померла після 30 червня 1990 року на її частку, яка становить 1/4, майна колгоспного двору, а саме будинковолодіння АДРЕСА_1 , відкрилася спадщина.

Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст.524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст.548 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 року, визначається, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №305/235/17, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Враховуючи, що ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживали зі спадковадцем та продовжили користуватися спірним будинком, суд приходить до висновку, що вони є такими, що вступили в управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_8 , а саме 1/4 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , тим сам прийняли спадщину в рівних частинах, та відповідна частка у спільному майні кожного з них збільшилась до 1/3.

Відповідно до технічного паспорта на будинковолодіння АДРЕСА_1 , останнє складає з: житлового будинку з прибудовою - під літерами «А-1, а» (загальною площею 67,3 кв.м. та житловою площею - 41,1 кв.м.), сараю-літньої кухні - під літерою «Б», сараю - під літерою «В», погріба - під літерою «Е», літнього душу - під літерою «Д», убиральні - під літерою «У», колодязя - під літерою «к», огорожі - під №1, 2, 3. При цьому, зазначені складові будинковолодіння побудовані у період часу з 1956 року по 1991 рік включно (а.с.17-22).

Всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

З врахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що право власності на спірне будинковолодіння, як майно колгоспного двору, після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах, суд приходить до висновку, що з часу припинення колгоспного двору право власності на будинколодіння АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 по 1/3 частки кожному.

Разом з тим, листом №515 від 11 червня 2020 року Балаклеївська сільська рада Смілянського району Черкаської області повідомила адвоката ОСОБА_2 про те, що згідно книг погосподарського обліку №18 за період 1986-2011 років, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_7 (а.с.28).

Крім того, листом №538 від 22 червня 2020 року Балаклеївська сільська рада Смілянського району Черкаської області повідомила адвоката Петренка В.М. про те, що з врахуванням ст.31 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в якій зазначені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, відповідно до записів книг погосподарського обліку №18 за період 1986-2011 років, після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , стало обліковуватися за ОСОБА_7 , який і звернувся до виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради із заявою та технічним паспортом на житловий будинок про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями (а.с.29).

Рішенням виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради від 23 червня 2011 року №43 «Про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями», виконком сільської ради, відповідно до п.10 ч.6 ст.30 (делеговані повноваження) Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року№280/97 із змінами та доповненнями та відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року №6/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 28 січня 2003 року №66/7387, вирішено дати дозвіл Смілянському відділку комунального підприємства «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, згідно технічного паспорту БТІ, складеного станом на 19 квітня 2011 року, що знаходиться в АДРЕСА_1 , і належить ОСОБА_7 (а.с.31).

30 серпня 2011 року виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради, на підставі рішення виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради від 23 червня 2011 року №43, ОСОБА_7 видано свідоцтво серії НОМЕР_5 про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого, він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , частка 1/1 (а.с.24).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав №32730236 від 29 грудня 2011 року, Смілянським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 29 грудня 2011 року, на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_5 від 30 серпня 2011 року, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , частка 1/1 (а.с.23).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.26).

За життя, 08 листопада 2018 року ОСОБА_7 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №1935, відповідно до якого, на випадок його смерті зробив таке розпорядження: усе його майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.27).

Таким чином, внаслідок вищевказаних обставин, відповідач ОСОБА_4 має право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , до складу якої входить, зокрема, будинковолодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке, на підставі вищевказаного рішення та свідоцтва, належить спадкодавцю ОСОБА_7 .

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.57 Закону України «Про власність», якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Виконавчий комітет Балаклеївської сільської ради, при прийнятті рішення від 23 червня 2021 року №43 «Про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями», маючи у володінні та користуванні необхідну інформацію про те, що будинковолодіння АДРЕСА_1 , відносилося до суспільної групи господарства - колгоспний двір, які, в зв`язку з введенням в дію з введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», ліквідовано, а ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 станом на 15 квітня 1991 року були члени колгоспного двору, відтак мали право спільної сумісної власності на майно такого колгоспного двору в рівних частинах, тобто по 1/3, безпідставно оформивши на ОСОБА_7 право власності вцілому на вказане будинковолодіння, порушила право позивача ОСОБА_1 , позбавивши її частки у майні колишнього колгоспного двору

Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 , про порушення свого права власності на вказаний об`єкт нерухомості шляхом прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та видачею свідоцтва від 30 серпня 2011 року, вона дізналася лише у травні 2020 року, коли отримала позовну заяву ОСОБА_4 у іншій цивільній справі, в зв`язку з чим вважає, що строк на подачу позовної заяви із відповідними вимогами позивач вважає не пропущеним.

Натомість, відповідач ОСОБА_4 та її представник - адвокат Саража Д.В. у судовому засідання просили застосувати строки позовної давності, вказавши, що В 2011 році виник спір щодо спірного будинку та цього ж року ОСОБА_7 на підставі рішення сільської ради отримав свідоцтво про право власності на будинок. Після оформлення права власності ОСОБА_7 показував позивачу та ОСОБА_12 вказане свідоцтво та повідомляв їм, що є єдиним власником, при цьому казав їм, що в разі їх заперечень вони можуть оспорити відповідне рішення сільської ради до суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Якщо позовні вимоги визнано судом обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) зазначено, що «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі».

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Враховуючи викладене, суд вважає, що права позивача на частку у майні колгоспного двору першочергово були порушені рішенням виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради у 2011 році, а вподальшому видачею виконачим комітетом Балаклеївської сільської ради свідоцтва про право власності на спірне майно та проведення ОСОБА_7 реєстрації свого права власності, на підставі вищевказаних документів, на все будинковолодіння АДРЕСА_1 , незважаючи на належність частки у вказаному майні позивачу ОСОБА_1 .

Разом з тим, достовірних доказів доведення до відома позивача ОСОБА_1 рішення виконавчого комітет Балаклеївської сільської ради від 23 червня 2021 року №43 «Про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями», її ознайомлення з його змістом або вручення їй його копії з часу його прийття до направлення його копії адвокату Петренку В.М., тобто 03 серпня 2020 року, матеріали справи не містять та відповідачами не надано.

Крім того, аналогічних доказів не містять матеріали справи щодо доведення до відома позивача ОСОБА_1 інформації, яка викладена у свідоцтві про право власності на нерухоме майно, яке видане на підставі вищевказаного рішення, та Витязі про державну реєстрацію прав, згідно якого прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірне будинковолодіння виключно за ОСОБА_7 , ознайомлення з їх змістом або вручення їй копій зазначених документів з часу їх видачі до звернення ОСОБА_4 до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_12 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, тобто до 10 січня 2020 року, до якого були додані копії вказаних документів.

При цьому, суд критично сприймає показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_7 на одному із сімейних свят повідомляв позивачу ОСОБА_1 про оформлення права власності на спірне будинковолодіння на себе та показував їй документи про його право власності на нього. Такі свідчення викликають сумнів, осільки жодний з вказаних свідків не зміг повідомити суду, які саме документи, що підтверджують одноосібне право власності ОСОБА_7 на спірне будинковолодіння, надавалися останнім позивачу ОСОБА_1 для ознайомлення, а свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до їх показань, взагалі не бачили які саме документи показував ОСОБА_7 своїй дочці, отже їх зміст останнім достовірно невідомий.

Крім того, суд враховує, що свідок ОСОБА_15 , який є єдиним свідком, який, з його слів був обізнанй про зміст документів, які підтверджують право власності ОСОБА_7 на спірне будинковолодіння, та в подальшому, з його слів, були надані для ознайомлення позивачу, є чоловіком доньки відповідача ОСОБА_4 , в зв`язку з чим, з врахуванням положень чинного законодавства України щодо спадкування, є зацікавленою особою у вирішенні спору саме на користь відповідача ОСОБА_4 .

Таким чином, під час судового розгляду не отримано та не досліджено жодного доказу, на підставі якого суд може беззаперечно становити, що позивачу ОСОБА_1 , до звернення ОСОБА_4 в суд з позовом до неї та ОСОБА_12 про визнання права власності на спадкове майно, тобто до 10 січня 2020 року, було відомо про прийняття виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради рішення від 23 червня 2021 року №43 «Про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями», видачу на підставі даного рішення свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння та проведення державної реєстрації вказаного права за ОСОБА_7 одноособово.

При цьому, як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_1 з 26 грудня 2003 року та до даного часу має зареєстроване місце свого проживання у спірному будинковолодінні; особою, яка б втратила право користування вказаним будинком, не визнавалася, будь-яких яких перешкод у користуванні спірним будинком як зі сторони ОСОБА_7 , так і зі сторони відповідачів, або інших осіб їй не чинилося, в зв`язку з чим вона ним до даного часу користується та періодично в ньому проживає, внаслідок чого підстави для вчинення нею дій, направлених на отримання нею інформації щодо порушення її права власності, як співвласника спірного будинковолодіння, в тому числі відшукання та ознайомлення з вищевказаними документами, були відсутні.

З врахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права на частку у майні колгоспного двору лише після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 свого батька ОСОБА_7 , під час встановлення обсягу майна, яке входить до складу спадкової маси, яка залишилася після смерті та підлягала спадкуванню.

Отже, звернувшись до суду з даним позовом 07 серпня 2020 року, позивач ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, внаслідок чого підстави для відмови у задоволенні позову в зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_4 у спорі, суд не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції від 07 серпня 2021 року, позивачем при подачі до суду позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 1681 гривня 60 копійок.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, відтак, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частинах сплачений позивачем судовий збір при зверненні до суду з даним позовом, тобто по 560 гривень 53 копійки з кожного.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.112, 120, 121, 122, 524, 29, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, ст.15, 256, 257, 261, 267, 319, 321, 391 ЦК України, ст.4, 5, 13, 76-82, 89, 126, 217, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на частку у житловому будинку - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області за №43 від 23 червня 2011 року «Про надання дозволу на видачу свідоцтв про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями».

Скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 30 серпня 2011 року, що видане на підставі рішення виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області за №43 від 23 червня 2011 року на ім`я ОСОБА_7 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , право власності на 1/3 частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із: житлового будинку з прибудовою - під літерами «А-1, а» (загальною площею 67,3 кв.м. та житловою площею - 41,1 кв.м.), сараю-літньої кухні - під літерою «Б», сараю - під літерою «В», погріба - під літерою «Е», літнього душу - під літерою «Д», убиральні - під літерою «У», колодязя - під літерою «к», огорожі - під №1, 2, 3.

Стягнути з виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаської області, адреса: 20721, Черкаська область, Смілянський район, с. Балаклея, вул. Незалежності, 3, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову в сумі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову в сумі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову в сумі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 .

Відповідач - виконавчий комітет Балаклеївської сільської ради Черкаської області, адреса: 20721, Черкаська область, Смілянський район, с. Балаклея, вул. Незалежності, 3, .

Відповідач - ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складений 11 січня 2022 року.

Головуючий Т.В. Ігнатенко