Справа № 201/9188/21
Провадження № 2/201/597/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

09 березня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Наумова О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші ком» про визнання пунктів договору недійсними,

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Є Гроші ком» про визнання пунктів договору недійсними (а.с. 1 4).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 вересня 2021 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Наумовій О.С. (а.с. 27 - 28).

09 вересня 2021 року ухвалою судді позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху і позивачеві надано строк для усунення виявлених судом недоліків (а.с. 29).

30 вересня 2021 року позивач своєчасно та в повному обсязі виправив виявлені недоліки (а.с. 30 34).

Ухвалою судді від 01 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 201/9188/21, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 35).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21 липня 2021 року між ним та відповідачем укладено договір позики «Простой» № -1599185, згідно з п.п. 1.1, 1.3 даного договору позивачу було надано грошові кошти у сумі 10500,00 грн., строком на 30 календарних днів, зі строком повернення позики - до 19 серпня 2021 року включно.

Згідно з п. 1.4 даного договору винагорода позикодавця складає одноразова комісія у розмірі 2,50%, але не менше 100,00 грн. від суми позики, вказаної в п. 1.1 договору позики, що підлягає сплаті в момент надання позики та утримується позикодавцем згідно з п. 1.1 договору.

Відповідно до п. 1.4.1 комісія за обслуговування позики складає 0,20% від суми позики, вказаної в п. 1.1 договору позики, щоденно.

Згідно з п. 1.5 відсоток за користування коштами за договором позики обчислюється за кількістю календарних днів користування позикою на наступних умовах:

протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір відсотків за користування коштами складає: 2,20% від суми позики щоденно, що за календарний рік становить 803% річних у разі дострокового повернення всієї суми позики, позичальник повинен сплатити проценти за весь строк користування позикою, встановлений п. 1.3 договору (пп. 1.5.1);

орієнтовна загальна вартість позики складається із розміру суми позики, тобто суми коштів, яка надана позичальнику згідно з п. 1.1 цього договору та загальних витрат за договором, тобто витрати позичальника, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням суми позики, включаючи проценти за користування, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням суми позики, які сплачуються позичальником згідно умов цього договору, та становить 13569,5 грн. (пп. 1.5.2).

Відповідно до п. 2.1.1.3 договору позичальник на дату укладання (підписання) договору позики мав право на отримання пільг, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у вигляді заборони нарахування процентів за користування позикою та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання та не надав позикодавцю інформацію, та підтверджуючи документи про такі пільги.

В п. 2.1.1.6 договору вказано, що позикодавець має право укладати договори з третіми особами про забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору (договори поруки), без повідомлення останнього.

Згідно з пунктом 4.3 договору, у разі прострочення виконання цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити 4,00% від суми позики за кожен день прострочення з першого дня прострочення.

Відповідно до пункту 4.3.1 договору у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором більш ніж на 30 календарних днів, пеня згідно з п. 4.3 цього договору збільшується на 2 %. Тобто загальна сума з 31 дня прострочення буде становити 6 % від суми позики за кожен день прострочення до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення, які позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю.

Пункт 4.3.2 договору має вимоги про те, що в разі прострочення сплати заборгованості за цим договором більш ніж на 61 днів, позичальник зобов`язується додаткового сплатити штраф у розмірі половини (50%) суми позики, визначену відповідно до п. 1.1 договору. Штраф включає в себе витрати позикодавця на повідомлення різними способами (телефонним дзвінком, смс-повідомленням, надсилання «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у вигляді заборони нарахування процентів за користування позикою та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання та не надав позикодавцю інформацію, та підтверджуючі документи про такі пільги, позичальник зобов`язаний компенсувати позикодавцю збиток у формі упущеної вигоди, що становить 50% відсотків від суми позики. Така компенсація зараховується позачергово.

У пункті 6.3 договору вказано, що у разі пролонгації строку позики за договором, позичальник повинен сплатити позикодавцю комісію у розмірі 4,00% від несплаченої суми позики, проте не менше 150,00 гривень, за вчинення позикодавцем дій, пов`язаних з оформленням та укладенням додаткової угоди про пролонгацію строку позики.

У разі зміни істотних умов договору шляхом реструктуризації кредитної заборгованості, позичальник повинен сплатити позикодавцю комісію у розмірі 4,00% від несплаченої суми позики, проте не менше 150,00 грн., за вчинення позикодавцем дій, пов`язаних з оформленням та укладанням додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості (п. 6.4 договору).

У разі оформлення фінансових канікул, позичальник повинен сплатити позикодавцю комісію у розмірі 2,00% від несплаченої суми позики, проте не менше 75,00 грн., за вчинення позикодавцем дій, пов`язаних з оформленням фінансових канікул (п. 6.5 договору).

Згідно із роздруківкою Графіку розрахунків з особистого кабінету ОСОБА_1 , заборгованість за договором позики № -1599185 від 21 липня 2021 року становить: 10500,00 грн. - тіло кредиту; 2079,00 грн. - проценти; 728,00 грн. - нарахована комісія за користування коштами.

У п. 7.5 договору позики зазначається, що позичальник, надав згоду на те, що позикодавець має право звернутись за інформацією про фінансовий стан позичальника до третіх осіб, які пов`язані з позичальником особистими, сімейними, професійними, діловими або іншими стосунками. Також даним пунктом зазначено, що позичальник надав згоду на те, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань позичальника перед позикодавцем, на підставі цього договору позикодавець має право передати персональні дані позичальника третім особам (включаючи, але не обмежуючись, Бюро кредитних історій, кредитним установам, колекторським компаніям) для захисту своїх законних прав та інтересів, стягнення заборгованості за цим договором, договірної неустойки збитків та інших засобів правового захисту.

Як зазначає у позові ОСОБА_1 , йому і родичам постійно надходять смс-повідомлення та дзвінки операторів компанії відповідача з приводу наявності заборгованості ОСОБА_1 з погрозами та вимогами про її погашення.

Вважає, що умови договору є несправедливими, адже всупереч принципу добросовісності наслідком укладення договру є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Позивач просить суд визнати недійсним пункти 1.4, 1.4.1, 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 2.1.1.3, 2.1.1.6, 4.3, 4.3.1, 4.3.2, 6.3, 6.4 та 6.5 договору позики № -1599185, укладеного 21.07.2021р. між ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «Є гроші ком».

Представник позивача адвокат Шаповалов А.М. (діє на підставі договору № 22-07/21 від 22.07.2021р. та ордера серії КС № 898524 від 31.08.2021р. а.с. 22 23, 25) в судове засідання не з`явився, направив на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 39).

Представник відповідача в судове засідання не заявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи (а.с. 36, 41, 42). Про причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся, відзиву на позов не надав.

Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, представник відповідача в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного в ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 21.07.2021р. між ТОВ «ФК «Є Гроші ком» і ОСОБА_1 укладено договір позики «Простой» №-1599185, відповідно до умов якого позивач отримав від відповідача кредитні кошти у розмірі 10500,00 грн. строком на 30 календарних днів, тобто до 19.08.2021р., на умовах строковості, зворотності, платності (а.с. 16 - 21).

Вказаний договір укладено на сайті відповідача https://e-groshi.com, шляхом подання заяви на отримання кредитних коштів.

З оспорюваного договору видно, що його підписано з боку позивача за допомогою електронного підпису ОСОБА_1 , СМС код: 5rVay8 (а.с. 21).

Також до договору надано Графік розрахунків, який містить розрахунок суми процентів за користування позикою та термін повернення позики, а саме: дата платежу 19.08.2021р.; заборгованість за позикою 10500,00 грн.; заборгованість за процентами 2079,00 грн. та комісія 728,00 грн., а всього підлягає поверненню 13307,00 грн. Даний графік підписаний ОСОБА_1 електронним підписом СМС код: 5rVay8 (а.с. 22).

Загальними засадами цивільного законодавства, визначеними в ст. 3 ЦК України є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

В ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; … 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

В ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ТОВ «ФК «Є Гроші ком», , є фінансовою компанією, дата реєстрації 19.06.2019р., види діяльності: 64.92 Інші види кредитування, 64.19 Інші види грошового посередництва, 64.91 Фінансовий лізінг, 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у., 66.12 Посередництво за договорами по цінних паперах або товарах, 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення (а.с. 15).

За наведених обставин, суд вважає ТОВ «ФК «Є Гроші ком» особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення правочину - надання послуг кредитування.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з п. 1.5 відсоток за користування коштами за договором позики обчислюється за кількістю календарних днів користування позикою на наступних умовах:

1.5.1 протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір відсотків за користування коштами складає: 2,20% від суми позики щоденно, що за календарний рік становить 803% річних у разі дострокового повернення всієї суми позики, позичальник повинен сплатити проценти за весь строк користування позикою, встановлений п. 1.3 договору.

1.5.2 орієнтовна загальна вартість позики складається із розміру суми позики, тобто суми коштів, яка надана позичальнику згідно з п. 1.1 цього договору та загальних витрат за договором, тобто витрати позичальника, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням суми позики, включаючи проценти за користування, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням суми позики, які сплачуються позичальником згідно умов цього договору, та становить 13569,5 грн.

Суд вважає доведеним, що ОСОБА_1 , розуміючи наслідки своїх дій і бажаючи їх настання, добровільно уклав кредитний договір з ТОВ «ФК «Є Гроші ком», будучі обізнаним про сплату за користування кредитними коштами 803,00% річних, тобто 2,20% на добу. А тому суд вважає безпідставними його твердження про непропорційно велику плату за користування кредитними коштами, встановлену в укладеному ним кредитному договорі.

Відповідно до п. 1.2 договору позики позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця (https://e-groshi.com), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Суд встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, що і є письмовою формою правочину. При цьому ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «ФК «Є Гроші ком» провело верифікацію клієнта та надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використав для підтвердження підписання кредитного договору та додатку до нього.

У пункті 8 кредитного договору «Реквізити та підписи сторін» зазначено електронний підпис фізичної особи ОСОБА_1 5rVay8.

У додатку до кредитного договору (таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів)) в розділі реквізитів та підписів сторін зазначено електронний підпис фізичної особи ОСОБА_1 5rVay8.

Встановивши, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача ОСОБА_1 , цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції ВС, викладеній у постанові від 07.10.2020р. у справі №127/33824/19, провадження №61-9071св20.

Разом з тим, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 06 березня 2018 року в справі № 487/7824/15-ц, від 28 березня 2018 року справі № 761/7956/16-ц.

Вимога п. 1.5.1 договору про те, що протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір відсотків за користування коштами складає: 2,20% від суми позики щоденно, що за календарний рік становить 803% річних у разі дострокового повернення всієї суми позики, позичальник повинен сплатити проценти за весь строк користування позикою, встановлений п. 1.3 договору, - не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, ч. 2 ст. 625, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як відсотки від простроченої суми зобов`язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України) спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи ч. 3 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

В ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено порядок визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на якій в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про послугу.

Так, згідно з пунктом 4.3 оскаржуваного договору у разі прострочення виконання цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити 4,00% від суми позики за кожен день прострочення з першого дня прострочення.

Відповідно пункту 4.3.1 договору у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором більш ніж на 30 календарних днів, пеня згідно з п. 4.3 цього договору збільшується на 2%. Тобто загальна сума з 31 дня прострочення буде становити 6 % від суми позики за кожен день прострочення до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення, які позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю.

Пункт 4.3.2 договору передбачено, що в разі прострочення сплати заборгованості за ним договором більш ніж на 61 днів, позичальник зобов`язується додаткового сплатити штраф у розмірі половини (50%) суми позики, визначену відповідно п. 1.1 договору. Штраф включає в себе витрати позикодавця на повідомлення різними способами (телефонним дзвінком, смс-повідомленням, надсилання «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у вигляді заборони нарахування процентів за користування позикою та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання та не надав позикодавцю інформацію та підтверджуючі документи про такі пільги, позичальник зобов`язаний компенсувати позикодавцю збиток у формі упущеної вигоди, що становить 50% відсотків від суми позики. Така компенсація зараховується позачергово.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В ст. 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Враховуючи, що фактично при виданому ОСОБА_1 кредиті в розмірі 10500,00 грн., строку кредитування 30 днів, за користування кредитом встановлено плата 803,00% річних від суми кредиту, тобто 2,20% за добу, що становить 2079,00 грн., які останній був зобов`язаний повернути товариству до 19.08.2021р.

Відповідно умовами кредитного договору за невиконання зобов`язань штрафні санкції позичальнику нараховуються до дня повного погашення заборгованості (включно з цим днем).

За таких обставин, керуючись п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає несправедливими положення п.п. 4.3, 4.3.1 та 4.3.2 договору позики «Простой» №-1599185 від 21.07.2021р. про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором після настання строку його виконання.

Такі висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 15.03.2018р. у справі №752/18046/14-ц, від 21.03.2018р. у справі № 752/5032/15-ц, від 21.07.2021р. у справі №335/13202/18.

Тому, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені в п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме зазначення в п.п. 4.3, 4.3.1 та 4.3.2 договору позики «Простой» №-1599185 від 21.07.2021р., що у разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п. 1.3 цього договору та/або в додатку до цього договору, проценти продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами до дня повного погашення заборгованості (включно з цим днем), без застосування обмежень щодо розміру штрафних санкція по відношенню до суми отриманого кредиту, суд вважає за необхідне з дотриманням положень ст. 217 ЦК України визнати недійсною вказану окрему частину правочину щодо несправедливих умов договору про встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до положень ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, оскільки судом встановлено, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, а також право суду зменшити розмір неустойки не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що предметом позову була вимога немайнового характеру визнання пунктів договору недійсними, і судом було частково задоволено таку вимогу, визнано недійсним окреме положення договору, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ТОВ «ФК «Є Гроші ком» на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог в розмірі 454,00 грн. (а.с. 33).

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280 -282, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші ком» про визнання пунктів договору недійсними, - задовольнити частково.

Визнати недійсним окрему частину правочину, а саме: п.п. 4.3, 4.3.1 та 4.3.2 договору позики «Простой» №-1599185, укладеного 21 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші ком» та ОСОБА_1 про те, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п. 1.3 цього договору та/або в додатку до цього договору, проценти продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами до дня повного погашення заборгованості (включно з цим днем) в частині щодо несправедливих умов договору про встановлення вимоги про сплату споживачем ОСОБА_1 непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші ком» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 18 березня 2022 року.

Суддя О.С. Наумова