Провадження № 2/761/2573/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Шаповала М.С.,

за участю:

представника відповідача 1- ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення незаконної забудови, яка загрожує обвалом,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про знесення незаконної забудови, яка загрожує обвалом.

У своїх позовних вимогах просив суд знести незаконне будівництво за адресою АДРЕСА_1 , як самочинне будівництво; покласти на відповідачів солідарно обов`язок відшкодування витрат на знесення незаконного будівництва за адресою АДРЕСА_1 , як самочинного будівництва; стягнути з відповідачів судові витрати.

Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що позивач з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , яким володіє на праві приватної власності. Співвласником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , який розпочав самочинне будівництво, внаслідок якого був побудований 3-х поверховий будинок зі скляною покрівлею у вигляді теплиці. Частина будинку перекрила існуючі будівлі, які належать ОСОБА_1 , внаслідок чого утворилися багаточисельні деформації існуючих будівель, а перекриття другого та третього поверхів були збудовані впритул, що викликало надмірне зволоження стін та стелі. В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину, ОСОБА_3 . Після 2007 року самочинним будівництвом розпоряджалася ОСОБА_5 (дочка) та її чоловік ОСОБА_2 , котрий розпочав демонтаж незаконно надбудованих поверхів, з метою подальшого оформлення об`єкту незавершеного будівництва. Було повністю демонтовано металевий каркас та залишки скляної покрівлі, частково демонтовано залізобетонні перекриття. Позивач вказує, що на момент подач позовної заяви, залишки самовільної забудови становлять небезпеку для мешканців суміжних будівель.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2020 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

04 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив суд: знести незаконне будівництво за адресою АДРЕСА_1 , як самочинне будівництво, а саме знести: залишки наступних приміщень, будівель та споруд будинку за адресою: АДРЕСА_1 : перший поверх: коридор 2-1 площею 8,6 кв.м., кухня 2-2 площею 12,4 кв.м., коридор 2-3 площею 4,2 кв.м., котельня 2-4 площею 4,5 кв.м., ванна 2-5 площею 8,8 кв.м., житлова 2-6 площею 31,9 кв.м., житлова 2-7 площею 62,2 кв.м., хол 2-8 площею 39,2 кв.м., сходи II площею 13,2 кв.м., житлова 2-9 площею 27,6 кв.м., галерея І площею 40,6 кв.м., сходи III площею 9,7 кв.м., гараж IV площею 41,5 кв.м.; другий поверх: житлова 2-10 площею 39,9 кв.м., хол 2-11 площею 38,6 кв.м., житлова 2-12 площею 13,4 кв.м., житлова 2-13 площею 13,3 кв.м., хол 2-14 площею 40,8 кв.м., санвузол 2-15 площею 7 кв.м., коридор 2-16 площею 17,5 кв.м., житлова 2- 17 площею 20,2 кв.м., житлова 2-18 площею 24,7 кв.м., підсобна 2-19 площею 3,9 кв.м., підсобна 2-20 площею 7,2 кв.м., житлова 2-21 площею 24,3 кв.м., житлова 2-22 площею 12,5 кв.м., житлова 2-23 площею 16,1 кв.м., підсобна 2-24 площею 9 кв.м., сходи V площею 8,7 кв.м., сходи VI площею 12 кв.м.; третій поверх: житлова 2-25 площею 43,9 кв.м., сходи VII площею 9,8 кв.м.; підвал: сходи VIII площею 8,4 кв.м., підвал IX площею 19,9 кв.м., підвал X площею 27,9 кв.м., сходи XI площею 4,4 кв.м., сходи XII площею 2,9 кв.м., підвал XIII площею 12,3 кв.м., підвал XIV площею 18,7 кв.м.; покласти на відповідача ОСОБА_2 обов`язок відшкодування витрат на знесення незаконного будівництва за адресою АДРЕСА_1 , як самочинного будівництва; стягнути з відповідача судові витрати.

18 лютого 2021 року на адресу суду надійшли пояснення на позовну заяву від ОСОБА_2 зі змісту якої вбачається, що відповідач категорично заперечує проти позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні, яке відбулося 18 березня 2021 року представником позивача було долучено до матеріалів справи Звіт про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків нанесених ОСОБА_1 та Звіт про науково-дослідну роботу х/д від 12 липня 2002 року.

21 квітня 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про зупинення провадження у справі, розгляд клопотання за відсутності представника позивача.

17 червня 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про зупинення провадження у справі, розгляд клопотання за відсутності представника позивача.

27 липня 2021 року протокольною ухвалою суду було вирішено відмовити в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

27 липня 2021 року протокольною ухвалою суду було вирішено вилучити ОСОБА_3 із складу учасників справи, оскільки до неї не було заявлено позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті.

04 серпня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про доповнення матеріалів справи.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , яким володіє на підставі договору міни від 18.10.1991р. виданого 1-ю Київською Державною нотаріальною конторою за №7Н-24174 та на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк Оксаною Анатолівною за №292, зареєстрованому в Київському міському БТІ в книгу д67-72 за номером 13090 від 04.03.2003р.

Співвласником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 .

В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка отримала право власності згідно рішення Радянського місцевого суду міста Києва від 27 липня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському БТІ р4.09.2001р. за №13090.

Листом №055-3686 від 23.03.2020р. Департамент містобудування та архітектури КМДА повідомив позивача про відсутність погодження містобудівних умов та обмежень на будівництво за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом № 073-3668 від 07.04.2020р. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва повідомив, що не видавав і не реєстрував документи дозвільного та декларативного характеру, які лають право виконувати будівельні роботи і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не проводив перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою АДРЕСА_1 .

Листом №109-К-2939/2 від 14.04.2020р. Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про виїзд на місце 18.03.2020р., виявлення занедбаної напівзруйнованої недобудови. Запропоновано звертатися до суду, в зв`язку із відсутністю дозвільної документації на будівництво.

14 серпня 2020 року адвокатом було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що ділянка №:88:009:0009 площею 0,0718 га була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована реєстратором КМДА Канівець Любов Миколаївною 27.09.2016р. за власником ОСОБА_2 згідно рішення Київської міської ради №622/622 від 12.07.2016р.

14 серпня 2020 року адвокатом було отримано інформацію з Державного земельного кадастру, з якої вбачається, що ділянка №:88:009:0009 площею 0,0718 га була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована ГУ Держгеокадастру у м. Києві 14.09.2015р. за власником ОСОБА_2 згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11.08.2015р. Інформація про розробника технічної документації- відсутня.

Одночасно з цим, з матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи, будинок за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом нерухомості та належить ОСОБА_2 на праві власності, оскільки підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку разом з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно від 30.10.2014 р. ( АДРЕСА_2 ), укладеним та нотаріально посвідченим між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30.10.2014p., який був придбаний Відповідачем у ОСОБА_3 ..

З копії технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 15.08.2014 p. Вбачається, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 становить 3 поверхи та складається з:

- перший поверх: коридор 2-1 площею 8,6 кв.м., кухня 2-2 площею 12,4 кв.м., коридор 2-3 площею 4,2 кв.м., котельня 2-4 площею 4,5 кв.м., ванна 2-5 площею 8,8 кв.м., житлова 2-6 площею 31,9 кв.м., житлова 2-7 площею 62,2 кв.м., хол 2-8 площею 39,2 кв.м., сходи II площею 13,2 кв.м., житлова 2-9 площею 27,6 кв.м., галерея І площею 40,6 кв.м., сходи III площею 9,7 кв.м., гараж IV площею 41,5 кв.м.;

- другий поверх: житлова 2-10 площею 39,9 кв.м., хол 2-11 площею 38,6 кв.м., житлова 2-12 площею 13,4 кв.м., житлова 2-13 площею 13,3 кв.м., хол 2-14 площею 40,8 кв.м., санвузол 2-15 площею 7 кв.м., коридор 2-16 площею 17,5 кв.м., житлова 2- 17 площею 20,2 кв.м., житлова 2-18 площею 24,7 кв.м., підсобна 2-19 площею 3,9 кв.м., підсобна 2-20 площею 7,2 кв.м., житлова 2-21 площею 24,3 кв.м., житлова 2-22 площею 12,5 кв.м., житлова 2-23 площею 16,1 кв.м., підсобна 2-24 площею 9 кв.м., сходи V площею 8,7 кв.м., сходи VI площею 12 кв.м.;

- третій поверх: житлова 2-25 площею 43,9 кв.м., сходи VII площею 9,8 кв.м.; підвал: сходи VIII площею 8,4 кв.м., підвал IX площею 19,9 кв.м., підвал X площею 27,9 кв.м., сходи XI площею 4,4 кв.м., сходи XII площею 2,9 кв.м., підвал XIII площею 12,3 кв.м., підвал XIV площею 18,7 кв.м.

З копії розпорядження представника Президента України № 384 від 04.08.1992 р. про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд. АДРЕСА_1 вбачається, що гр. ОСОБА_4 було дозволено виконати прибудови до 74/100 частини будинку АДРЕСА_1 та збудувати підвальне приміщення в садибі зазначеного будинку для розміщення медичних приміщень.

Відповідачем було також долучено копію декларації про початок будівельних робіт реконструкція приміщень житлового будинку (літ. Л) по АДРЕСА_1 , зареєстрованої Департаментом державної будівельно-архітектурної інспекції у м. Києві 05.02.2016 р. за № КВ 43, яка за своїм змістом спростовує твердження позивача про самочинність будівництва.

В подальшому відповідачем був отриманий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2020 р, з якого вбачається, що станом на момент розгляду справи Відповідачу належить на праві власності житловий будинок, який був ним придбаний на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.10.2014 р.

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує (ст. 13 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч . 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються із нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених ч. 4 та 7ст. 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння.

У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.02.2018 року, справа №757/9060/15-ц, щодо застосування ст. 386 ЦК України зазначено, що за результатами перегляду цих рішень КЦС ВС у постанові послався на положення статей 376, 386, 391 ЦК України та зазначив, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, яке суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише у разі неможливості перебудови нерухомості відповідно до проекту або відповідно до державних правил і санітарних норм, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Крім того, згідно з позицією КЦС ВС позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення чи перебудови самочинної нерухомості, збудованої з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, може бути пред`явлено власником цього майна, за умови, що він доведе наявність порушеного права.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Судом встановлено, та не спростовано стороною позивача те, що на момент розгляду справи, будинок за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом нерухомості та належить ОСОБА_2 на праві власності на законних підставах, що підтверджується: копія технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 15.08.2014 p.; копія розпорядження представника Президента України № 384 від 04.08.1992 р. про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд. АДРЕСА_1 ; копія декларації про початок будівельних робіт реконструкція приміщень житлового будинку (літ. Л) по АДРЕСА_1 , зареєстрованої Департаментом державної будівельно-архітектурної інспекції у ЛІ. Києві 05.02.2016 р. за № КВ 43; копія договору купівлі-продажу житлового будинку разом з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно від 30.10.2014 р. ( АДРЕСА_2 , укладеним та нотаріально посвідченим між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30.10.2014p., який був придбаний Відповідачем у ОСОБА_3 на законних підставах.

Також вбачається, що ОСОБА_2 здійснив будівництво з документами, що дають право на це, а саме оформив декларацію про початок будівельних робіт з реконструкції приміщень житлового будинку (літ. А) по АДРЕСА_1 від 05.02.2016 р.. В подальшому відповідачем був отриманий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2020 р, з якого вбачається, що станом на момент розгляду справи Відповідачу належить на праві власності житловий будинок, який був ним придбаний на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.10.2014 р.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).

За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення його законних прав та інтересів, позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі ст.ст. 3, 15, 16, 317, 319, 376, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, з урахуванням постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.02.2018 року, справа №757/9060/15-ц, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення незаконної забудови, яка загрожує обвалом - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлений 16 січня 2023 року.

Суддя: