Справа № 236/1032/19-ц Головуючий в суді І інстанції Ільєва Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/2619/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

10 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з вказаним позовом.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 березня 2020 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказував, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. В день звільнення йому було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати та грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки.

Окрім цього, вказував, що відповідно до наказу № Ц-2-25/1666-17 від 11.07.2017 року ПАТ «Українська залізниця» зобов`язалась виплатити працівникам регіональних філій, філій (в тому числі колишнім начальникам (виконуючим обов`язки начальника) регіональних філій і філій), винагороду за підсумком роботи за 2016 року у відсотках до посадового окладу (місячної тарифної ставки, розрахованої на норму 167 годин), який склався на кінець 2016 року, враховуючи виконання показників роботи за 2016 рік. Відповідно до наказу винагорода, яка належить позивачу до виплати, складає 2 115,54 грн.

На підставі викладеного, просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 083,30 грн.; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, що складає 105 054, 40 грн.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1 763,00 грн. та винагороду за підсумком роботи за 2016 рік у розмірі 2 115,54 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 083,30 грн.; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, що складає 105 054,40 грн.; суму компенсації у розмірі 1 763,00 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представником АТ «Українська залізниця» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує зокрема на те, що суд першої інстанції не врахував, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня, оскільки її нарахування не здійснювалось у зв`язку з відсутністю первинних документів у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» Філії.

Також наголошував на тому, що місцевий суд безпідставно відхилив науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року, який вказує на форс-мажорні обставини, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами доводи позивача, а тому, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку та суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

При цьому, місцевий суд вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження суми винагороди, яка належить йому до виплати, відповідно до наказу № Ц-2-25/1666-17 від 11 липня 2017 року.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на ДП "Донецька залізниця" з грудня 2000 року (Наказ від 29.12.2000 № 472/Л), відповідно до Наказу від 16.06.2014 № 79/ос був переведений на посаду інспектора керівництва інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця".

Відповідно до Закону України від 23.02.2012 № 4442-IV, Постанови КМУ від 25.06.2014 № 200, ДП "Донецька залізниця" було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця". Згідно з наказом правління ПАТ "Укрзалізниця" від 15.04.2016 № 303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

З 01 серпня 2016 року, згідно з наказом № 1/ос від 29.07.2016 p., у зв`язку з реорганізацією ДП "Донецька залізниця", з позивачем продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інспектора керівництва з окладом у розмірі 5256 грн.00 коп. виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З 01 березня 2017 року, на підставі наказу від 20.03.2017 №154 голови правління ПАТ «Українська залізниця», відповідно наказу від 21.03.2017 №21/10Ц виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу був підвищений оклад до 6 570 грн.

З 20 березня 2017 року, згідно з наказами від 17.03.2017 №236/ДНД та від 17.03.2017 № 19/ІОЦ був встановлений простой працівникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

04 травня 2017 року позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, на підставі наказу від 04.05.2017 № 49/ос, про що зроблена відмітка у трудовій книжці.

Відповідно до пункту 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 735, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАТ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди.

На підтвердження своїх вимог, позивачем надано табель обліку використання робочого часу за липень 2016 року, за березень - травень 2017 року.

З розрахунків заробітної плати, наданих позивачем, вбачається, що не виплачена заборгованість із заробітної плати перед позивачем становить 11 083,30 грн., що складається з: за липень 2016 року - 2 968,64 грн.; за березень 2017 року - 2 141,43 грн. (оскільки 24.07.2017 року була виплачена сума авансу за березень 2017 року у розмірі 2 159,08 грн.); за квітень 2017 року - 3 361,24 грн.; за травень 2017 року - 2 611,99 грн., в тому числі не виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

16 січня 2018 року Торгово-промисловою палатою України був наданий науково-правовий висновок № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», Філії ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року.

Відповідно до частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач не спростував надані позивачем доводи наявності заборгованості, які відображені в наказі «Про припинення трудового договору» від 04 травня 2017 року № 49/ос, табелі обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати позивача, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 083,30 грн.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, а відповідачем не надано суду доказів на підтвердження недійсності цих документів.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження суми винагороди, яка належить йому до виплати, відповідно до наказу № Ц-2-25/1666-17 від 11 липня 2017 року.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, у розмірі 105 054, 40 грн. та компенсації у розмірі 1 763,00 грн. з урахуванням наступного.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Згідно з висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) стосовно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Для застосування статті 117 КЗпП України та покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити вину підприємства.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18, зазначено, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №757/3886/19-ц, від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18, у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 105 054,40 грн. та суми компенсації у розмірі 1 763,00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 105 054,40 грн. та компенсації у розмірі 1 763,00 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: