ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/7935/20 Номер провадження 22-ц/814/1668/22Головуючий у 1-й інстанції Феленко Ю.А. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Таценко Т.Р.,

представника позивачів - адвоката Царьова Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника позивачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвоката Царьова Р.В., на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діють в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , треті особи - Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Основ`янському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядування Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У грудні 2020 року позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулись до суду із вказаним позовом, та, відповідно до збільшених позовних вимог (а.с. 115-118 т. 1), прохали визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою АДРЕСА_1 :

-неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (17 років)

- ОСОБА_6 , а також її дітей:

-малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (6 років)

-малолітнього сина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (1 рік)

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що їм належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані у належній їм квартирі, однак за зареєстрованим місцем проживання не проживають більше року. Так, неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає з червня 2017 року; ОСОБА_6 та її діти з вересня 2016 року. Оплату комунальних послуг та інших витрат щодо утримання майна не здійснюють, не бажають добровільно знятись з реєстрації за даною адресою, що чинить їм, як власникам, перешкоди у здійсненні права власності належною їм квартирою. Крім того, в порушення вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України за адресою квартири ОСОБА_6 було незаконно зареєстровано свого сина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без їхньої згоди, як власників, хоча вона не проживала за цією адресою, а проживала разом із своїм чоловіком за іншою адресою.

З підстав, передбачених ст. ст. 391, 405 ЦК України прохали їх позов задовольнити.

Щодо процесуальних питань.

05.04.2021 місцевим судом у справі витребувано висновок з Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (а.с. 141-142 т. 1), згідно з яким надано висновок про недоцільність визнання дітей такими, що втратили право користування (а.с. 184-186 т. 1)

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивачі прохали скасувати рішення місцевого суду та ухвалити у справі нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржники вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд не врахував Акт від 03.09.2018, заяву ОСОБА_1 з підписами сусідів від 14.12.2020, визнання відповідачами факту непроживання у спірній квартирі, а також обставини, встановлені рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.07.2018 та ухвалою цього ж суду 18.10.2018 про виправлення описки у справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; обставини, встановлені рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2019 у справі №646/6190/18 про стягнення аліментів.

Вказаними доказами підтверджується, що неповнолітній ОСОБА_9 не проживає у квартирі з червня 2017 року, а постійно проживає разом із матір`ю за адресою її реєстрації у АДРЕСА_2 , має повних 16 років та згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК та ч. 3 ст. 160 СК має право вільного вибору місця проживання.

Онука позивачів, ОСОБА_6 , та її діти - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (правнуки позивачів) з вересня 2016 року не проживають у квартирі без поважних причин, хоча зареєстровані у квартирі позивачів. Суд не взяв до уваги визнання цих обставин стороною відповідача, заяву ОСОБА_1 з підписами сусідів від 14.12.2020 та покази свідків з цього приводу. ОСОБА_6 самостійно покинула квартиру та проживає разом із своїм чоловіком за іншою адресою разом із своїми дітьми, повинна була перереєструватися за законом протягом місяця за адресою постійного проживання та зареєструвати там своїх дітей, однак цього не зробила в порушення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування» та ч. 4 ст. 29 ЦК України.

Суд не врахував, що зазначені особи не сплачують комунальні платежі за адресою реєстрації у квартирі позивачів. Відповідачі не надали жодного доказу, що вони не проживають у спірній квартирі через поважні причин та менш одного року, окрім цього ще й визнали обставини свого не проживання, доказів чинення позивачами перешкод у користуванні квартирою не надали.

Щодо висновку органу опіки та піклування скаржники вважають, що він є недостатньо обґрунтованим, орган опіки формально зазначив, що позовом порушуються житлові права дітей, які не мають іншого права власності та права користування іншим житлом. Суд може не погодитись із таким висновком відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України.

Вважає, що право користування відповідачами спірною квартирою по суті є сервітутом та відповідно до п. 4, 5 ст. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється невикористанням сервітуту протягом трьох років підряд. Суд не врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 235/9835/15-ц.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

28.10.2021 представником Служби у справах дітей по Основ`янському району надано відзив на апеляційну скаргу. Представник прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначав, що висновок органу опіки та піклування належно оцінений судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами у справі.

Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, оскільки малолітня дитина в силу свого віку, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати таке право лише за досягненням певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Посилався на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 368/750/16-ц.

З урахуванням наведеного, представник зазначав, що факт не проживання ОСОБА_10 , 2016 р.н., ОСОБА_8 , 2021 р.н., у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вони в силу свого віку та обставин, які склалися у родині, не можуть самі проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом, в якому малолітні діти зареєстровані з матір`ю, та неповнолітній ОСОБА_5 , 2005 року народження, є онуками позивачів.

01.11.2021 до апеляційного суду надійшли заперечення адвоката Брек Л.О., що представляє інтереси відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Прохав рішення місцевого суду залишити без змін.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 20.06.1997, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., довідки Державного комунального підприємства Харківського міського бюро технічної інвентаризації №1 від 20.06.1997, позивач, ОСОБА_1 , є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 06.01.2021 та довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.01.2021, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син позивачів, що у справі діє лише в інтересах неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 )

-неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук позивачів),

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука позивачів) та її діти:

-малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2

-малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3

(а.с. 50, 52, 53, 119).

Зі змісту рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.07.2018 у цивільній справі № 640/7242/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу вбачається, що вказані особи з 11.01.1992 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано зазначеним судовим рішенням. Позивач є батьком, а відповідач - матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З копії Акта, складеного 03.09.2018 за підписами гр. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 встановлено, що відповідачка, ОСОБА_4 , що у справі діє в інтересах свого сина, та її син ОСОБА_9 з червня 2017 року мешкають у будинку за іншою адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_14 , яка є матір`ю ОСОБА_4 та бабусею ОСОБА_5 . (а.с. 22).

15 червня 2021 року службою у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок про недоцільність визнання неповнолітнього ОСОБА_5 , та малолітніх - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Задоволення позовних вимог в частині втрати права користування житловим приміщенням порушує охоронювані законом права та інтереси дітей, суперечить їх інтересам та може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав (а.с. 184-186).

Також місцевим судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні: ОСОБА_9 з червня 2017 року, а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука позивачів), разом із своїми дітьми - із вересня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачі у справі були позбавлені можливості вільно користуватися спірним житловим приміщенням, що відповідачі разом зі своїми дітьми не втратили інтерес до користування квартирою, в якій вони зареєстровані, та що позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою буде непропорційним втручанням в право останніх на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, гарантованого статтею 8 Конвенції, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Правові висновки щодо можливості застосування даної норми матеріального права висловлені в постанові Великої палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, пункт 141 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, та наведені у ньому посилання).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У спірних правовідносинах права позивачів , як власників квартири , захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Місцевий суд встановив, що зі змісту рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.07.2018, у цивільній справі № 640/7242/18, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу вбачається, що сторони з 11.01.1992 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано зазначеним судовим рішенням. Позивач є батьком, а відповідач - матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , При цьому, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2017 року (а.с. 28).

З копії Акта, складеного 03.09.2018, за підписами гр. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 встановлено, що відповідачка, ОСОБА_4 , що у справі діє в інтересах свого сина, та її син ОСОБА_9 з червня 2017 року мешкають у будинку за іншою адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_14 , яка є матір`ю ОСОБА_4 та бабусею ОСОБА_5 . (а.с. 22).

Щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є онуком позивачів у справі.

В спірному житлі за адресою АДРЕСА_1 проживає його батько, ОСОБА_3 , який має право користування цим житлом та зареєстрований за вказаною адресою. На час розірвання шлюбу батьків ОСОБА_5 перебував у віці 13 років.

В даний час ОСОБА_9 є неповнолітнім.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Права малолітньої дитини на проживання у житловому приміщенні є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 486/847/16-ц, провадження № 61-20577св18. від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), 16.12.2020 року справа № 206/4028/18 (провадження № 61-1635св20).

З урахуванням наведених норм права та правових висновків, викладених Верховним Судом в подібних справах, а також практики Європейського суду з прав людини, апеляційний суд вважає правомірними висновки місцевого суду, що не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Несплата ними комунальних послуг за місцем реєстрації, у тому числі їх батьками, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Судом також встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 з 26.08.2019 по теперішній час є учнем Державної гімназії-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус», у навчальний період постійно проживає на території вказаного навчального закладу, що, в свою чергу, є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації. З врахуванням даних обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки місцевого суду про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право на користування спірним житлом.

Щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онуки позивачів) та її малолітніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_6 є повнолітньою особою. Як встановлено в ході судового розгляду справи з вересня 2016 року онука позивачів, ОСОБА_6 , та її дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в спірному житлі не проживають. Їх місцем проживання є адреса АДРЕСА_3 .

Також суд встановив, що причиною її не проживання в спірному житлі є відсутність доступу до нього, та небажання позивачів у справі, щоб вона там проживала.

Ці обставини місцевий суд визнав поважними причинами не проживання відповідачки.

До суду позивачі звернулися з даним позовом в грудні 2020 року. У період розгляду даної справи судом першої інстанції ОСОБА_6 народила сина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та здійснила його реєстрацію за адресою своєї реєстрації, тобто у квартирі позивачів, без згоди власників житла. (а.с. 119 т. 1).

Позивачами, у зв`язку із цим, було доповнено позовні вимоги й щодо визнання таким, що втратив право на користування житлом і малолітнього сина їх онуки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційний суд зазначає, що малолітні діти ніколи не проживали за адресою АДРЕСА_4 не з їх вини, а в силу своєї обмеженою діє та правоздатністю у зв`язку із віком.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

15 червня 2021 року Службою у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок про недоцільність визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,.. Задоволення позовних вимог в частині втрати права користування житловим приміщенням порушує охоронювані законом права та інтереси дитини, суперечить її інтересам та може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав (а.с. 184-186).

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування є неналежним чином обґрунтованим та формальним є безпідставними. До того ж, прийняття цього висновку судом першої інстанції є правом суду з урахуванням фактичних обставин справи та оцінених у справі доказів в їх сукупності.

У відповідності з вимогами ст. ст. 2, 4, 6, 11, 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі поданих ним доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

В ході судового розгляду справи позивачі у справі не спростували доводи відповідачів про зміну замків на вхідних дверях та ненадання доступу їм до квартири.

Несплата дітьми комунальних послуг за місцем реєстрації, у тому числі їх батьками, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачі не позбавлені можливості вирішити, в тому числі в судовому порядку, щодо компенсації їм частини витрат на сплат комунальних послуг.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги і в частині неврахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц. В цій справі не вирішувалося питання про визнання малолітніх та неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Місцевим судом повно та всебічно встановлено обставини справи, досліджено зібрані у справі докази, вірно надано оцінку доказам в їх сукупності, та підстав для здійснення їх переоцінки апеляційним судом з доводів апеляційної скарги не вбачається.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржниками під час апеляційного розгляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвоката Царьова Р.В., - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 липня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 29 липня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко