Провадження № 22-ц/4808/615/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта і її представника, представників позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Вищого професійного училища № 13 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, розірвання договору та виселення без надання іншого житла, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Польською М.В. 09 лютого 2022 року, повний текст якого складено 16 лютого 2022 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року Вище професійне училище № 13 (надалі ВПУ №13) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість по оплаті витрат на житло в сумі 21 156,59 грн, розірвати договір найму житлових приміщень №27 від 04.01.2012 та виселити із кімнати АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно договору найму жилих приміщень №27 від 04.01.2012, укладеного між ВПУ №13 та ОСОБА_1 відповідачка разом з чоловіком проживає в кімнаті №432 гуртожитку, власником якого є позивач. Позивач зазначив, що 04.05.1987 рішенням Прикарпатського радіозаводу був виданий ордер ОСОБА_1 для вселення в кімнату №432 даного гуртожитку. Умовами укладеного договору було передбачено право наймодавця вимагати від наймача внесення плати за житло. Позивач вказав, що до квітня 2018 року такий обов`язок відповідачкою дотримувався. У березі 2018 року позивач подав договір найму для переукладення в новій редакції, однак ОСОБА_1 відмовилась його підписувати, перестала оплачувати витрати за житло, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.11.2020 складає 21 156,59грн. Зважаючи, що умовами договору найму за п.5.3 також сторони передбачили право наймодавця вимагати виселення наймача та членів сім`ї, відтак просили позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Вищого професійного училища №13 заборгованість по оплаті витрат на житло станом на 01.11.2020 в сумі 21 156,59грн, а також 2115,57 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду в частині стягнення з відповідачки боргу незаконним, необґрунтованим та ухваленим із неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 вселилася у приміщення гуртожитку на підставі ордеру, виданого 04.09.1987 та проживає у займаному приміщенні безперервно. 04.04.2012 між сторонами було укладено договір найму жилих приміщень №27 за умовами якого ВПУ № 13 здає їй житлове приміщення у гуртожитку розміром 23,5 кв.м кімнату №432 на 2 членів сім`ї терміном з 06.01.2012 по 06.01.2013. Договором передбачено внесення щомісячної плати за житло згідно розрахунку, такий розрахунок як невід`ємна частина договору найму відсутній, а ціна договору як істотна умова не була погоджена між сторонами. Вказує, що за період з квітня 2018 року по жовтень 2020 року позивач нарахував ОСОБА_1 заборгованість в сумі 21 156,59 грн, однак із розміром цієї заборгованості та порядком її нарахування остання не погоджується. Зауважує, що у договорі найму від 04.04.2012 № 27 не було визначено суму плати за найм житла, а новий договір не укладено. Апелянт з посиланням на правову позицію ВС, викладену у постанові від 26.06.2019 (справа №404/6748/15-ц) зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б пояснювали походження тарифу нарахування плати за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги. Крім того, представником ВПУ №13 не надано суду документ про затвердження керівником училища розміру плати за проживання в гуртожитку. Зауважує, що надані на підтвердження заборгованості відповідачки розрахунки не підтверджені відповідними первинними документами, як передбачено ч.1 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». А тому, на думку апелянта, нарахована позивачем сума боргу в розмірі 21 156,59 грн є недоведеною та необґрунтованою. Також апелянт вважає помилковою позицію місцевого суду щодо включення суми субсидії в розмірі 2498,23 грн, яка надана відповідачці, в суму плати за користування кімнатою в гуртожитку. На думку представника відповідача, судом першої інстанції неправильно стягнуто з відповідачки судовий збір, оскільки заявлено три вимоги (дві немайнового і одна майнового характеру), а задоволено тільки одну вимогу про стягнення заборгованості.

Просить оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У поданому відзиві представник ВПУ №13 доводи апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає її необґрунтованою. Представник позивача зазначив, що розрахунок, в укладеному між сторонами договорі оренди відсутній, оскільки нарахування бухгалтерією ВПУ №13 проводиться щомісячно згідно актів наданих послуг обслуговуючих організацій та спожитих комунальних послуг мешканцями гуртожитку за попередній період. Зауважив, що відповідач відмовилася від переукладення договору найму на 2018 рік, про що складений відповідний акт та продовжувала проживати в гуртожитку без внесення оплати. Також вказав, що відповідач та її представник в присутності бухгалтера ВПУ №13 провели звірку порядку нарахування заборгованості за період з квітня 2018 року по жовтень 2020 року, на їхню вимогу надано первинні документи, договори на послуги, платіжні документи. За результатами зустрічі відповідачкою визнано борг, однак в судовому засіданні ОСОБА_1 вказане заперечила. Зважаючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, представник позивача просив залишити його без змін.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, з мотивів наведених у ній.

Представники Вищого професійного училища № 13 апеляційну скаргу заперечили, з огляду на законність рішення суду першої інстанції. Додатково зазначили, що з кожним наймачем кімнат індивідуальні договори на отримання комунальних послуг не укладалися, однак такі договори укладені між ВПУ №13 та постачальниками послуг. Зауважили, що у кожній кімнаті згаданого вище гуртожитку встановлені лічильники споживання електрики, води, газу, показники з яких знімаються щомісячно і на підставі них відбуваються нарахування оплати за надані послуги. Всі жильці гуртожитку, крім ОСОБА_1 регулярно оплачують спожиті послуги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача і її представника, представників позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відповідно до частини першої ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення в частині відмови в розірванні договору та виселенні не оскаржується та апеляційним судом не розглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги Вищого професійного училища № 13, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач після закінчення строку дії договору продовжувала проживати у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_2 та отримувати послуги від постачальників до гуртожитку, і дійшов до висновку про визнання продовженим вказаного договору та обов`язку відповідачки сплачувати отримані нею послуги. Тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 21 156,59 грн за період з травня 2018 року по жовтень 2020 року.

З цим висновком колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) рішенням Прикарпатського радіозаводу був виданий ордер 04.05.1987 №217 для вселення її в кімнату АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 (а.с. 53).

В подальшому даний гуртожиток перейшов до позивача ВПУ №13. Згідно витягу з Державного реєстру, дана будівля гуртожитку належить на праві оперативного управління - ВПУ №13, власником якого є Міністерство освіти і науки України (а.с. 9, 55, 31, 32,54,73-78).

Згідно договору найму жилих приміщень в гуртожитку № 27 від 04.01.2012, укладеного між ВПУ №13, як наймодавцем, та ОСОБА_1 , як наймачем, наймач разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 ,2004 р.н. проживає в кімнаті №432 вказаного гуртожитку, розмір житлового приміщення 23.5 м.кв., терміном дії договору з 06.01.2012 по 06.01.2013 (а.с. 8).

Пунктом 2.4. вказаного договору передбачено обов`язок наймача вносити щомісяця до 20-го числа наступного періоду плату за житло на розрахунковий рахунок ВПУ №13.

Відповідно до п. 5.2. договору оплата за проживання в гуртожитку проводиться згідно розрахунку, що додається.

Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованість ОСОБА_1 по оплаті за житло становить 19 178,1 грн (а.с. 162-169). У вказану суму входить квартплата, плата за водопостачання, водовідведення, освітлення, домофон, вивіз сміття та опалення.

04.01.2018 позивач запропонував ОСОБА_1 укласти договір найму житла в гуртожитку ВПУ №13, який остання відмовилася підписати, що підтверджується відповідним актом (а.с.10-12, 18).

Відповідачу направлялися повідомлення про наявність боргу, однак ОСОБА_1 відмовлялася ознайомлюватися з повідомленнями, про що складено акти ( а.с. 19, 22).

Звертаючись з позовом до суду, позивач просив стягнути заборгованість за період з травня 2018 року по листопад 2020 року в сумі 21 156,59 грн. Вказана сума складається з 19178,10 грн заборгованості відповідачки за вказаний період, а також 2498,23 грн невикористаної субсидії.

Згідно із ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2019 року (справа № 404/6748/15-ц) вказав, що правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

За вимогами ч.1ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з ч.1 ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Відповідно до статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Відповідно до вимог ч.3 ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.

Такий договір між сторонами було укладено 04.01.2012 терміном дії з 06.01.2012 по 06.01.2013 (а.с. 8). ОСОБА_1 здійснювала оплату витрат на житло згідно вказаного договору до травня 2018 року, що не заперечується сторонами.

Позивач, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по оплаті за житло, неодноразово пропонував ОСОБА_1 укласти договір найму житла в гуртожитку ВПУ №13 та оплатити наявну заборгованість, проте остання не виявила бажання такий договір укласти та погасити заборгованість, що підтверджується відповідними актами (а.с. 10-12, 18, 19, 22).

Апеляційний суд зауважує, що у разі проживання у гуртожитку, ОСОБА_1 зобов`язана здійснювати оплату за отримані послуги, а суд першої інстанції зобов`язаний встановити за яким тарифом повинна сплачуватись така оплата.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України: від 18 травня 2016 року (№ 6-2535цс15), від 15 травня 2017 року (№ 6-1367цс16).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача плати за користування кімнатою у гуртожитку є правильним, оскільки досліджені докази підтверджують факт користування ОСОБА_1 кімнатою у гуртожитку у період, вказаний позивачем.

Що стосується заперечень відповідача стосовно суми заборгованості та отриманих нею житлово-комунальних послуг, то апеляційний зауважує таке.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Плата за комунальні послуги власниками квартир, наймачами, орендарями сплачується відповідно до затверджених цін, тарифів та показників засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

В судовому засіданні апеляційного суду представники ВПУ № 13 вказали, що в кімнаті №432, в якій проживає відповідачка, встановлені прилади обліку, кожного місяця відбираються відповідні показники та нарахування оплати здійснюється згідно показів лічильників та встановлених тарифів.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт визначення наявності побутового електричного обладнання та за їх потужністю встановлення споживання електричної енергії мешканкою ОСОБА_1 . кім. 432 учнівського гуртожитку по АДРЕСА_3 , в якому міститься перелік наявного у відповідачки електрообладнання та його потужності. З акту також вбачається, що відповідач погодилася сплачувати згідно нарахування, яке проводиться по загальному лічильнику і пропорційно розподіляється між кімнатами жильців, підписавши особисто даний акт (а.с. 57).

Варто зауважити, що до складових платежів за найм житлового приміщення в гуртожиток включено квартплату та плату за житлово-комунальні послуги. Сума квартплати за місяць згідно розрахунку склала 15,04 грн та була незмінною. А оплата за житлово-комунальні послуги здійснюється згідно вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869.

Відповідач не надала суду належні докази, які повністю або частково спростовують суму позовних вимог щодо стягнення боргу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті комунальних послуг та витрат з утримання житла в сумі 21 156,59 грн за період з травня 2018 року по 01.11.2020.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Оскільки при відкритті провадження в даній справі за клопотанням апелянта було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, то з останньої в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 3 234 грн.

Керуючись статтями 268, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2022 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 234 (три тисячі двісті тридцять чотири) грн судового збору, відстроченого при подачі апеляційної скарги, в дохід держави (номер рахунку - UA0009612, Отримувач: ГУК в Iв.-Фр.об./ТГ Ів.-Фр./ 22030101, , Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), наявність відомчої ознаки: "80" Апеляційні суди, назва суду: Івано-Франківський апеляційний суд).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 17 травня 2022 року.