КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/209/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 липня 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Боріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Боріс» (далі - позивач, ТОВ «Боріс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за надані медичні послуги.

На обґрунтування позову зазначено, що 20 січня 2020 року між сторонами укладено договір № 206 про надання медичних послуг (на користь третьої особи), відповідно до умов якого ТОВ «Боріс» у стаціонарі закладу охорони здоров`я надавало платні медичні послуги особі, визначеній ОСОБА_1 , а саме її чоловікові ОСОБА_2 (пацієнт). Сторони дійшли згоди, що медичні послуги надаються пацієнту відповідно до прейскуранта цін на медичні послуги позивача, а остаточна вартість медичних послуг визначається в рахунку в день виписки пацієнта. 11 лютого 2020 року було констатовано смерть пацієнта і того ж дня відповідачу надано остаточний розрахунок за послуги медичної допомоги на суму 122 090,34 грн, який нею не оплачений. Оскільки відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та відмовляється від оплати наданих медичних послуг в добровільному порядку, позивач просив стягнути з останньої заборгованість за договором у загальному розмірі 137 939,85 грн, з яких: 122 090,34 грн сума основного боргу, 2 371,75 грн - 3 % річних, 1 215,35 грн - індекс інфляції та 12 262,41 грн - пеня (подвійна облікова ставка НБУ); а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Боріс» заборгованість у розмірі 137 939,85 грн, з яких: 122 090,34 грн - основний борг, 2 371,75 грн - 3 % річних, 1 215 грн - індекс інфляції, 12 262,41 грн - пеня; та 2 102 грн судового збору, а всього 140 041,85 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за договором про надання медичних послуг (на користь третьої особи) позивач за завданням відповідача надавав медичні послуги, які споживались пацієнтом, пацієнт надавав згоду на медичні втручання, а відповідач оплачувала послуги позивача починаючи з 20 січня 2020 року по 5 лютого 2020 року, тому з урахуванням неможливості сторін розірвати договір без згоди третьої особи, на користь якої такий договір був укладений, відсутні підстави стверджувати, що надані позивачем послуги не мають бути оплачені. Оскільки відповідачем порушено умови взятого на себе зобов`язання щодо оплати вартості наданих медичних послуг, тобто прострочено виконання грошового зобов`язання, то з неї на користь позивача підлягає стягненню основна сума боргу, пеня у розмірі подвійної облікової ставки, інфляційні втрати за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Петечел М.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що метою підписання відповідачем акту відмови від медичних послуг від 28 січня 2020 року була саме відмова від усіх медичних послуг, а не від якоїсь окремої послуги (процедури), зокрема «від ФБС», допис про яку в акті здійснено працівником медичного центру ТОВ «Боріс», що дає підстави не брати до уваги зазначений напис та звільняє відповідача від оплати подальшого надання медичних послуг. З моменту підписання акту відмови від медичних послуг ОСОБА_1 не підписувала жодного замовлення на проведення лікувальних процедур, операцій чи аналізів та не погоджувала їх, натомість замовлення вказаних послуг та їх погодження здійснювали сам пацієнт та його дочка. При цьому плата за надання медичних послуг після 28 січня 2020 року здійснювалась від імені ОСОБА_1 , однак не самою відповідачем, адже вона має скрутне матеріальне становище та витратила всі заощадження на лікування чоловіка, що і змусило її підписати акт відмови від послуг.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано обґрунтувань, які містились у відзиві на позовну заяву, зокрема, виконавцем не було погоджено із замовником об`єм наданих послуг за договором, а тому не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов такого виду правочину, який також необхідно вважати недійсним через невідповідність його положень вимогам статті 38 Закону України «Про охорону здоров'я». Крім того, причина смерті пацієнта безпосередньо пов`язана з неналежною якістю наданих позивачем медичних послуг, виходячи з переліку яких пацієнт мав би одужати від хвороби. Водночас у відповідача не виник обов`язок з оплати послуг згідно договору, оскільки будь-якого рахунку або розрахунку остаточної вартості послуг в день виписки пацієнта відповідач не отримала від позивача. Також відсутність у позивача первинних документів, що підтверджували би факт надання ним послуг, свідчить про ненадання послуг, а відтак про безпідставність його вимог до відповідача здійснити оплату таких послуг. ТОВ «Боріс» відповідно до умов договору не вчинив дії, а саме не склав та не вручив відповідачу розрахунок за договором, що є умовою оплати послуг, у зв`язку з чим нарахування пені, 3 % річних та індексу інфляції є незаконними, а зобов`язання з оплати послуг припинилося розірванням договору позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції установив, що 20 січня 2020 року між ТОВ «Боріс» та ОСОБА_1 укладено договір № 206 про надання медичних послуг (на користь третьої особи), предметом якого є надання позивачем як виконавцем платних медичних послуг особі, визначеній відповідачем як замовником, в порядку та умовах, встановлених цим договором (а.с. 8-9, т. 1).

Згідно з умовами договору конкретні види послуг, що надаються відповідно до цього договору, визначаються виконавцем виходячи з реальної необхідності. Замовник визначає пацієнтом - ОСОБА_2 , медичні послуги якому надаються в стаціонарі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (пункти 1.2. - 1.4.).

11 лютого 2020 року було констатовано смерть чоловіка відповідача - ОСОБА_2 (а.с. 93, 130, т. 1).

Відповідно до розрахунку оплати за послуги медичної допомоги (ЕМК № 70452230) в період перебування пацієнта на стаціонарі в закладі охорони здоров`я ТОВ «Боріс» з 20 січня 2020 року по 11 лютого 2020 року ОСОБА_2 були надані послуги на загальну суму 606 687,88 грн (а.с. 10-47, т. 1).

У відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач визнала, що по вказаному договору нею було сплачено 484 597,54 грн.

Станом на 11 лютого 2020 року за відповідачем сформувалась заборгованість у розмірі 122 090,34 грн.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно із розділом 2 договору про надання медичних послуг (на користь третьої особи) замовник підтверджує, що ознайомлений з прейскурантом цін на медичні, що надаються ТОВ «Боріс», який діє на момент підписання цього договору та може бути змінений виконавцем в односторонньому порядку без додаткового попередження, та повністю згодний з усіма його положеннями (пункт 2.1.).

У відповідності до пункту 3.2.1. договору замовник зобов`язаний сплатити вартість наданих пацієнту послуг та тестів в порядку, передбаченому розділом 4 цього договору.

Розділом 4 договору передбачено, що вартість послуг, що надаються відповідно до цього договору, встановлюється відповідно до прейскуранту виконавця (пункт 4.1.).

До початку надання послуг замовник сплачує авансом вартість оперативного лікування та вартість перебування пацієнта на койко-місці за перші дві доби на підставі прейскуранту (пункт 4.2.).

В подальшому впродовж періоду перебування пацієнта на лікуванні оплата послуг проводиться замовником щоденно (один раз на два дні) на підставі розрахунків, що виставляються виконавцем. Замовник зобов`язаний сплачувати вартість наданих послуг не пізніше 12 годин 00 хвилин дня, наступного за днем отримання розрахунку (пункт 4.3.).

За пунктами 4.4., 4.5. договору остаточна вартість медичних послуг (з урахуванням вартості наданих додаткових послуг) визначається в розрахунку в день виписки пацієнта відповідно до прейскуранту. Вказаний розрахунок надається замовнику в день виписки пацієнта і належна до оплати згідно з виставленим виконавцем розрахунком сума сплачується замовником в день виписки пацієнта.

Матеріалами справи установлено та визнавалось відповідачем, що нею за період з 20 січня 2020 року по 5 лютого 2020 року було сплачено на користь позивача 484 597,54 грн на виконання умов договору про надання медичних послуг від 20 січня 2020 року № 206.

Починаючи з 6 лютого 2020 року по 11 лютого позивач продовжував надавати медичні послуги пацієнту, виконуючи свої зобов`язання за договором, однак відповідач припинила оплачувати послуги, незважаючи на те, що вони приймались самим пацієнтом.

Свої заперечення щодо заявленої позивачем до стягнення суми боргу у розмірі 137 989,85 грн відповідач обґрунтовувала, зокрема тим, що вона не надавала згоду на надання медичних послуг її чоловікові, а 28 січня 2020 року підписала акт відмови від надання медичних послуг пацієнту.

Відповідно до положень статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однією з умов правомірності надання медичної допомоги та проведення будь-якого медичного втручання є добровільна згода відповідної особи.

Принцип інформованої згоди знайшов вираження у таких міжнародних актах, як Лісабонська декларація Всесвітньої медичної асоціації про права пацієнтів, Декларація про розвиток прав пацієнтів в Європі, Декларація про політику в сфері забезпечення прав пацієнта в Європі, якою, зокрема визначено, що інформована усвідомлена згода пацієнта є попередньою умовою будь-якого медичного втручання.

У Європейській хартії прав пацієнтів передбачено право на отримання будь-якої інформації про свій стан здоров`я, про медичні послуги і способи отримання цих послуг, а також про все, що доступно завдяки науково-технічному прогресові.

Аналогічне право закріплено і в чинному законодавстві України, зокрема у статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», згідно з положеннями якої згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників. Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких для пацієнта наслідків, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання - засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків.

Як вбачається з матеріалів справи, пацієнт ОСОБА_2 перебував в закладі охорони здоров`я позивача з 20 січня 2020 року по 11 лютого 2020 року і йому було проведено 4 (чотири) операції.

В медичній картці стаціонарного хворого № 206 (МК 70452230), оригінал якої було досліджено судом першої інстанції в судовому засіданні, містяться документи, які підтверджують отримання письмових згод пацієнта на медичні втручання. Тобто пацієнт з власної волі отримував медичні послуги за договором, який укладений відповідачем на його користь, включаючи до 11 лютого 2020 року.

Суд першої інстанції, установивши вказані обставини на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного законодавства, обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що 28 січня 2020 року вона підписала акт відмови від усіх медичних послуг, а тому не повинна оплачувати подальше надання медичних послуг пацієнту, оскільки на підтвердження вказаних обставин не надано належних та допустимих доказів, а згідно частини п`ятої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому зі змісту акту від 28 січня 2020 року, підписаного лікарем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 39 Основ законодавства України про охорону здоров`я, вбачається (а.с. 183, 184), що роз`яснення лікаря та відмова відповідача стосувалась конкретної медичної послуги - ФБС (фібробронхоскопія), а не від медичних послуг взагалі, в подальшому лікування продовжувалося і пацієнту було проведено ще два оперативних втручання.

Окрім того, з вимогою розірвати договір, в порядку визначеному пунктом 7.3. договору про надання медичних послуг (на користь третьої особи), відповідач не зверталася до позивача і пацієнт перебував в реанімаційній палаті, потребуючи медичного догляду та лікування.

Посилання апеляційної скарги на те, що у вищевказаному акті допис про відмову саме від послуги ФБС здійснено працівником медичного центру позивача, що звільняє відповідача від оплати подальшого надання медичних послуг її чоловікові не можуть слугувати належною та достатньої підставою для того, щоб вважати, що зобов`язання відповідача за укладеним правочином в інтересах третьої особи є припиненими у розумінні вимог ЦК України та Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», оскільки подальше замовлення медичних послуг та їх погодження здійснював пацієнт як вигодонабувач за договором.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведеного правочину, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18)).

Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності договору № 206 від 20 січня 2020 року про надання медичних послуг, укладеного ОСОБА_1 на користь третьої особи - ОСОБА_2 щодо його платного лікування в закладі охорони здоров`я на умовах, погоджених із ТОВ «Боріс» у встановленому законом порядку.

Більш того, доводи відповідача про недоведеність факту замовлення саме нею медичних послуг, а також про відсутність правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 636, 901 ЦПК України, оскількине можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Оскільки за договором про надання медичних послуг (на користь третьої особи) позивач за завданням відповідача надавав медичні послуги, які споживались пацієнтом, останній надавав згоду на медичні втручання, а відповідач оплачувала послуги позивача починаючи з 20 лютого 2020 року по 5 лютого 2020 року, ураховуючи норми частини третьої статті 636 ЦК України, відповідно до яких сторони не можуть розірвати договір без згоди третьої особи, на користь якої такий договір був укладений, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що надані позивачем послуги не мають бути оплачені відповідачем.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону замовник зобов`язаний оплатити надані виконавцем послуги, якщо він чи особа, на користь якої був укладений відповідний договір про надання послуг, фактично користувалися ними.

За наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем на суму 122 090,34 грн за надані медичні послуги (на користь третьої особи).

Відповідно до вимог статей 525, 530, 610, 611, 612 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення правочину неустойка (пеня, штраф) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно із пунктом 5.5 договору за прострочку сплати виставлених виконавцем за цим договором рахунків, замовник сплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від несплаченої суми за кожен день прострочки платежу.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на який міститься посилання в позові, визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Частиною другою статті 625 ЦК України також передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що встановлений факт порушення відповідачем умов взятого на себе зобов`язання щодо вчасної оплати вартості наданих її чоловіку медичних послуг, тобто прострочено виконання грошового зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність всіх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання послуг у загальному розмірі 137 939,85 грн, з яких: 122 090,34 грн - основний борг, 2 371,75 грн - 3 % річних, 1 215 грн - індекс інфляції, 12 262,41 грн - пеня.

Вищевказані суми були обраховані позивачем у письмовому розрахунку, що міститься в додатках до позовної заява (а. с. 6, 7), перевірені судом першої інстанції, їх розмір та порядок нарахування фактично не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в їх правильності і обґрунтованості, тому відсутні підстави їх наводити в судовому рішенні суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не виник обов`язок з оплати послуг згідно договору з огляду на неотримання нею від позивача розрахунку остаточної вартості медичних послуг в день виписки пацієнта не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням вимог пунктів 4.3., 4.4. договору обов`язок щодо належної оплати послуг згідно з виставленим позивачем розрахунками підлягав виконанню відповідачем за будь-яких умов не пізніше дня виписки пацієнта - у даному випадку дня його смерті.

При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України).

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення боргу чи на звернення до суду з відповідним позовом.

Інфляційні втрати та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних з відповідача як боржника, який прострочив виконання зобов`язання з оплати отриманих медичних послуг є законним і обґрунтованим.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній