провадження № 22-ц/824/528/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська», третя особа: Київська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська» (відповідач), третя особа: Київська міська рада, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на машино-місце НОМЕР_1, загальною площею 10,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гараж (машино-місце) № НОМЕР_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з травня 2000 р. проживає в квартирі АДРЕСА_2 .

Після отримання житла позивач звернувся до забудовника ТОВ «Житло-Буд» з проханням виділити в підземному паркінгу місце для зберігання транспортного засобу, внаслідок чого з травня 2000 року він став відкрито та безперервно володіти машино-місцем НОМЕР_1. За послуги з охорони вказаного машино-місця позивач сплачував належні платежі до 01.06.2019 року. З 01.06.2019 року технічна документація по житловому будинку по АДРЕСА_1 , в тому числі підземному паркінгу, передана ОСББ «Кудрявська», на рахунок якого позивач сплачував послуги щодо користування машино-місцем до лютого 2020 року. В березні 2020 року голова правління ОСББ «Кудрявська» звернувся до позивача з вимогою про підписання договору оренди щодо користування машино-місцем НОМЕР_1, на що позивач відмовився. Позивач зазначає, що він безперешкодно, добросовісно володіє більше 20 років машино-місцем АДРЕСА_3 , що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на вказане майно.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська», третя особа: Київська міська рада про визнання права власності на машиномісце № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська» витрати за надання професійної правової допомоги в сумі - 20 000 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги відзив у якому відповідач вказує про передачу у користування позивачу машино-місце НОМЕР_1. Судом безпідставно прийнято до уваги технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 станом на 20.10.1999 р., де на плані не вбачається наявність спірного машино-місця, оскільки технічний паспорт виготовлено до моменту введення житлового будинку з підземним паркінгом в експлуатацію у 2000 році. Вважає, що судом не взято до уваги долучені до позову пропуску № НОМЕР_1, технічного паспорту на машино-місце № НОМЕР_1 . Вимога щодо оренди машино-місця вказує про визнання факту реального існування цього машино-місця. На думку апелянта наявні всі підстави та умови для визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю. Крім того, апелянт вказує, що в порушення вимог ч.7 ст. 242 ЦПК України судом не надано позивачу права на репліку. Вважає, що понесенні відповідачем судові витрати не були неминучими, а їх розмір не є обґрунтованим.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

31 січня 2022 року до суду надійшов відзив Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська», поданий представником - Старшинським В.А.,згідно якого представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначив, що викладені позивачем обставини унеможливлюють застосування положень статті 344 ЦК України у спірних правовідносин. Спірне машино-місце передано забудовником позивачу у користування на певній правовій підставі, а не у власність. Крім того, вказує, що нерухомого майна, машино-місце № НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1 юридично не існує. Позивачем не доведено факту введення машино-місця в експлуатацію, як окремого об`єкта. Відповідачем у встановлений законом строк подано до суду докази на підтвердження понесених судових витрат.

В судовому засіданні представник відповідача, адвокат - Старшинський В.А., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Подане представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи колегією суддів залишено без задоволення, оскільки подані ним докази хвороби особисто апелянта стосуються періоду по 18 лютого включно, а отже не свідчать про неможливість прибуття апелянта у судове засідання 21 лютого 2022 року. Крім того, матеріали справи не містять доказів поважності причин неявки у судове засідання належним чином повідомленого представника апелянта О.П.Кучерявого.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 12.05.1999 р. ОСОБА_1 було видано ордер на жиле приміщення №017988 серії Б на право заняття квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 14 т.1) Свідоцтво про право власності на вказану квартиру (т.1. а.с. 97).

У вказаній квартирі ОСОБА_1 зареєстрований з 27.05.2000 р., що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання т.1, а.с. 13).

Згідно листа ТОВ «Житлобуд» №988 від 25.11.1999 р. ОСОБА_1 , в зв`язку з відсутністю парко місць повноцінних розмірів було запропоновано для безперервного користування (без обмеження граничних термінів) парко місце НОМЕР_1, площею 8 кв.м, зі зниженням тарифу за послуги з його утримання, використання та охорони (т.1, а.с. 18).

В матеріалах справи наявні квитанції ОСОБА_1 , з квітня 2000р. по лютий 2020р., про оплату квартплати, в тому числі послуг з обслуговування паркінгу (т.1, а.с. 20- 96).

Право власності на гараж (паркомісце) 23А по АДРЕСА_1 не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.03.2020 р. та відповіддю КМБТІ від 15.04.2020 р. (т.1, а.с. 101, 106).

Згідно листа №110/908-687 від 03.04.2020 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_1 в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 не видавалось (т.1, а.с. 105).

Згідно акту приймання-передачі об`єкта - багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за яким в управління ОСББ «Кудрявська» передано в тому числі 36 паркомісць (т.1, а.с. 220-221).

З технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСББ «Кудрявська» станом на 20.10.1999 р., не вбачається наявність машино-місця АДРЕСА_3 на плані вказаного будинку (т.2, а.с. 15-16).

Позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст. 344 ЦК України, в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на машино-місце НОМЕР_1, загальною площею 10,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , гараж (машино-місце) № НОМЕР_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено факт існування такого нерухомого майна, як машино-місця АДРЕСА_3 , оскільки вказане машино-місце в технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 відсутнє. Проектом будівництва наявність машино-місця НОМЕР_1 передбачено не було. Відповідачем жодним чином не було порушено права позивача на спірне майно, користування яким проводиться безперешкодно, тому таке право у обраний позивачем спосіб не підлягає захисту в судовому порядку. Оскільки відповідачем було надано підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не подано, тому суд вважав, що судові витрати відповідача в сумі 20 000,00 грн. підлягають стягненню з позивача.

Оцінюючи вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України реалізується право особи закріпити свій правовий статус щодо нерухомого майна або рухомого майна.

Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

В постанові Верховного суду від 10.02.2020 р. у справі № 923/82/19 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України.

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років, вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі 645/2540/17-ц.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, щодо необхідності застосування вказаних висновків Верховного Суду у даній справі.

При цьому, доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують та не містять обґрунтованих заперечень щодо неможливості застосування вказаних вище правових позицій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено факт існування такого нерухомого майна, як машино-місця АДРЕСА_3 , оскільки вказане машино-місце в технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 відсутнє. Проектом будівництва наявність машино-місця НОМЕР_1 передбачена не була і державна реєстація його не проводилася.

Відповідно до положень ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

А відтак, за відсутності державної реєстрації та введення майна в експлуатацію, майно не може набути правового режиму нерухомого майна.

Крім того, при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

З листа №988 від 25.11.1999 р. вбачається, що ОСОБА_1 було надано в користування парко місце за рішенням ТОВ «Житлобуд», отже володіння не було неправомірним.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності підстав для набуття ним права власності на машино-місце АДРЕСА_3 за давністю володіння, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Що ж стосується посилання апелянта на необґрунтованість стягнутих судових витрат на правову допомогу, колегія суддів, також, їх оцінює критично, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

В даному випадку, відповідачем на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції надано: договір №15/13/21-01 про надання правової допомоги від 15.03.2021 р., додаткова угода №1 від 15.03.2021 р. до договору №15/13/21-01, за якою передбачено гонорар у фіксованому розмірі - 20000,00 грн, рахунки-фактури від 15.03.2021 р., 14.07.2021 р., платіжні доручення №371 від 15.03.2021 р., №371 від 04.08.2021 р. про сплату 20000,00 грн, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 04.08.2021 р. з переліком послуг, які були надані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні докази, що вказують на понесення витрат відповідача на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання позивача на не обґрунтованість судових витрат, оскільки будь-яких клопотань про зменшення даних судових витрат позивачем під час розгляду справи не заявлялося.

Натомість, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, лише за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про стягнення судових витрат на користь відповідача.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова