Справа № 199/6673/21
(2/199/390/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

21.02.2022 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Носенко Ю.О., за участю представників представника позивача Липовського Д.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 ФІНАНС» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, третя особа: орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, в обґрунтування якого зазначив, що 9.07.2021 між позивачем та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Право продажу вказаної квартири від свого імені належала останньому на підставі: - договору іпотеки № 8/2007/840-К/1636-ПР/2, укладеного 04.12.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим №7027; - договору № GL3N216867 про відступлення прав вимоги, укладеного 29.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Під час здійснення свого права власності позивачем стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі по справі. Вважають, що відповідач ОСОБА_2 втратила право користування квартирою з моменту реєстрації права власності за новим власником позивачем по справі, а інші відповідачі автоматично, як члени сім`ї попереднього власника. Оскільки реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу реалізувати своє право власності, просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діє як законний представник малолітнього ОСОБА_4 надали суду відзив на позов, згідно змісту якого просили у позові відмовити, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного цивільного права, оскільки позивач набув право власності згідно процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і мав би захищати свої права шляхом виселення відповідачів відповідно до закону.

Третя особа на виконання своїх повноважень щодо захисту прав малолітньої дитини надала висновок, згідно якого вважала за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом.

У судовому засіданні представник позивача надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Представник третьої особи до суду не з`явився.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 9.07.2021 між позивачем та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Право продажу вказаної квартири від свого імені належала ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі: - договору іпотеки № 8/2007/840-К/1636-ПР/2, укладеного 04.12.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим №7027; - договору № GL3N216867 про відступлення прав вимоги, укладеного 29.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР(постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 2000 року, відповідач ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивач набув право власності на предмет іпотеки шляхом придбання майна при процедурі звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

Судом встановлено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотеко держателем від імені власника позивач був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2 , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, позивач, придбаваючи квартиру у іпотекодержателя у порядку позасудового звернення на предмет іпотеки, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, слід відмовити.

Крім того, позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного цивільного права, як визнання осіб такими, що втратили право користування, оскільки згідно вищенаведених норм матеріального права способом захисту порушеного права власності позивача є виселення осіб.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст. 391 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 ФІНАНС» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя