Номер провадження: 22-ц/813/3955/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на прилюдних торгах, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на прилюдних торгах, мотивуючи це тим, що 03 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0027/74/72269, відповідно якого позивач передав відповідачу 247 147 доларів США, зі сплатою 13,25 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості 03 квітня 2027 року, на умовах визначених цим договором. Даний кредитний договір був забезпечений порукою ОСОБА_3 та іпотечним договором з ОСОБА_2 , який передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 . Проте, відповідач умови договору не виконував, у зв`язку з чим Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості і заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 року з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 682 376,84 доларів США, що еквівалентно 5 440 931,74 грн. Дане судове рішення не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашена. У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про визнання майна таким, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання іпотечного договору недійсним. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2011 року позов задоволено, визнано квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнано іпотечний договір між ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ОСОБА_2 недійсним, скасовано заборону відчуження, вилучено з Єдиного державного реєстру запис про заборону відчуження квартири, вилучено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року заяву АТ «Райффайзен Банк «Аваль» про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2011 року залишено без задоволення. Постановою апеляційного суду Одеської області від 05.07.2018 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2011 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «РайффайзенБанк «Аваль» про визнання майна таким, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання іпотечного договору недійсним. Але при цьому АТ «РайффайзенБанк «Аваль» стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року. Оскільки заборгованість за кредитним договором № 014/0027/74/72269 від 03.04.2007 року не погашена і станом на 13.08.2020 року становить за тілом кредиту в сумі 244 931,87 доларів США та за відсотками 404 073,16 доларів США, а всього 649 005,03 доларів США, банк з посиланням на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» просить визнати його права іпотекодержателя та в рахунок погашення зазначеної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» залишенно без задоволення через пропуск строку позовної давності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задовлення заявленого позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Залишаючи позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» до ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив зі спливу строку позовної давності про застосування якої заявив відповідач до ухвалення судового рішення.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- 03.04.2007 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль» (змінено організаційно-правову форму на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль», а в подальшому на акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль» ) та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 014/0027/74/72269, відповідно якого позивач передав відповідачу 247 147 доларів США, зі сплатою 13,25 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості 03 квітня 2027 року згідно з погодженим сторонами графіком. Відповідно до п.6.5. кредитного договору № 014/0027/74/72269 від 03.04.2007 року Кредитор має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання Позичальником умов цього Договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим Договором. Таке дострокове погашення має бути здійснено не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання Позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою достокового погашення. У випадку порушення Позичальником своїх зобов`язань за Договором, у т.ч. у випадку невиконання Позичальником зобов`язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов Договору, Кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди Позичальника за власним вибором звернути стягнення на предмет іпотеки /застави будь-яким способом, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, або одержати відшкодування з майна Позичальника або звернутися до поручителів/майнових поручителів, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов відповідних договорів, що забезпечують виконання зобов`язання Позичальника за Договором (а. с. 11-18);

- у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/0027/74/72269 від 03.04.2007 року між ВАТ «РайффайзенБанк «Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 04.04.2007 року, відповідно до якого в іпотеку Банку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 129,8 кв. м. в тому числі житловою площею 51 кв. м.(а. с. 17-24);

- у порушення умов кредитного договору, позичальник ОСОБА_2 , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого Банк в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту у повному обсязі, процентів за користування та неустойки за прострочення зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів;

- заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 року з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 08.06.2011 року у загальному розмірі 682 376,84 доларів США, що еквівалентно 5 440 931,74 грн., в тому числі заборгованість за кредитом 244 931,87 доларів США, що становить 1 952 964,27 грн., заборгованість за процентами 103 955,46 доларів США, що становить 828 888,86 грн., пеня за прострочення тілу кредиту 31 603,12 доларів США, що складає 251 987,48 грн., пеня за процентами по кредиту 301 886,39 доларів США, щор становить 2407 091,13 грн. Дане судове рішення не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашена (а. с. 30-32);

- заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2011 року позов задоволено, визнано квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнано іпотечний договір між ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ОСОБА_2 недійсним, скасовано заборону відчуження, вилучено з Єдиного державного реєстру запис про заборону відчуження квартири, вилучено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку (а. с. 25-29);

- згідно з Договором купівлі-продажу від 08.12.2011 року ОСОБА_6 (власник на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2011 року) продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 129,8 кв. м. в тому числі житловою площею 51 кв. м. за 1 062 656 грн. (а.с.127, 129);

- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року заяву АТ «Райффайзен Банк «Аваль» про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2011 року залишено без задоволення;

- постановою апеляційного суду Одеської області від 05.07.2018 року апеляційну скаргу ПАТ «РайффайзенБанк «Аваль» - задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2011 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про визнання майна таким, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання іпотечного договору недійсним (а. с. 33-36);

- відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання Відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Позивач має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення Кредиту за Договором;

- станом на 13.08.2020 року загальна заборгованість за кредитним договором № 014/0027/74/72269 від 03.04.2007 року, в рахунок погашення якої заявлений позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, становить 629 005,03 доларів США, як включає: заборгованість за кредитом 244 931,87 доларів США, проценти за відсотками 404 073, 16 доларів США (а. с. 8-10).

При цьому позивач зазначив, що за рішенням Кредитора сума пені в межах цієї справи не стягується, але продовжує нараховуватися.

Колегія суддів виходить з такого.

Предметом заявленого позову є захист права АТ «Райффайзен Банк «Аваль», як кредитора та іпотекодержателя у зв`язку з наявністю непогашеної заборгованості за кредитним договором, який забезпечений іпотекою, на предмет якої квартиру АДРЕСА_1 , Банк просить звернути стягнення в рахунок заборгованості за кредитним договором.

При таких обставинах слід визначитися з:

- обґрунтованістю розрахунку заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення якої заявлені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- відсутність підстав та обмежень, що перешкоджають зверненню стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики банк має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 1.1 іпотечного договору сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 03 квітня 2027 року.

Разом з тим сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 6.5 кредитного договору).

При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником не пізніше 30 (тридцятого) календарного дня з дня надіслання відповідної вимоги. У випадку порушення Позичальником своїх зобов`язань за Договором, у т.ч. у випадку невиконання Позичальником зобов`язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов Договору, Кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди Позичальника за власним вибором звернути стягнення на предмет іпотеки /застави будь-яким способом, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, або одержати відшкодування з майна Позичальника або звернутися до поручителів/майнових поручителів, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов відповідних договорів, що забезпечують виконання зобов`язання Позичальника за Договором (пункт 6.5 кредитного договору).

Як вже зазначалося заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 березня 2012 року, яке всупило в законну силу, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно заборгованість за кредитним договором станом на 08.06.2011 року у загальному розмірі 682 376,84 доларів США, що еквівалентно 5 440 931,74 грн., в тому числі заборгованість за кредитом 244 931,87 доларів США, що становить 1 952 964,27 грн., заборгованість за процентами 103 955,46 доларів США, що становить 828 888,86 грн., пеня за прострочення тілу кредиту 31 603,12 доларів США, що складає 251 987,48 грн., пеня за процентами по кредиту 301 886,39 доларів США, що становить 2 407 091,13 грн.

У зв`язку з тим, що заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 березня 2012 року про стягнення кредитної заборгованості не виконано, АТ «Райффайзен Банк «Аваль» у жовтні 2020 року звернулося до суду з позовом, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

11.05.2021 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бессараба П.А. подав заяву про застосування строку позовної давності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно застосовані наслідки спливу строку позовної давності в якості підстави для відмови у заявлених вимогах про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 629 005,03 доларів США, яка включає: заборгованість за кредитом 244 931,87 доларів США та заборгованість за процентами за відсотками 404 073, 16 доларів США, колегія суддів виходить з наступного.

Позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно зі статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас застосувати її суд може лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ст. 267 ЦК України).

Тому, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Таким чином, відмова у вимогах у зв`язку зі спливом позовної давності допускається лише до обґрунтованих вимог. У разі необгрунтованості позову суд відмовляє у його задоволенні або за недоведеністю або за безпідставністю, не застосовуючи позовну давність.

Тому принципово важливим є перевірка правильності розрахунку заборгованості за основним зобов`язанням.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством.

У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Отже, зміст наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012).

Однак у разі, якщо у договорі не встановлений розмір процентів, що мають стягуватися після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, то застосуванню підлягає розмір процентів передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних, що в будь-якому випадку передбачає обґрунтування позивачем заявлених позовних вимог цією нормою.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Втім, з такими вимогами про стягнення процентів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України позивач не звертався і цією правовою нормою заявлені вимоги про стягнення процентів за кредитним договором не мотивував.

Заявлені до стягнення проценти стосуються процентів які передбачені довідкою про умови користування грошовими коштами Банку, тобто є договірними.

Враховуючи, що Банк, звернувшись до суду до позичальника з позовом (вимогою), за наслідками розгляду якого, було ухвалено заочне судове рішення 26.03.2012 року про стягнення непогашеного кредиту у повному обсязі 244 931,87 доларів США та процентів за користування кредитом нарахованих станом на 08.06.2011 року у розмірі 103 955,46 доларів США, таким чином, як кредитор, використав своє право на дострокове повернення кредиту передбачене п. 6.5. кредитного договору та ч.2 ст. 1050 ЦК України, всі суми заборгованості, які перевищують стягнуту заочним рішенням суду від 26.03.2012 року, є такими, що нараховані після спливу строку кредитування, зміненого кредитором.

Зокрема, після спливу основного зобов`язання (у зв`язку з реаліацієї кредитором свого права на дострокове повернення кредиту шляхом звернення до суду з вимогою про повернення всієї суми кредиту та сплати відсотків нарахованих на час розрахунку заборгованості станом на 08.06.2011 року) кредитор через непогашення стягнутої судом заборгованості звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у жовтні 2020 року в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту 244 931,87 доларів США (стягнутої рішенням суду 26.03.2012 року) та процентів за користування кредитом, які були збільшені кредитором з 103 955,46 доларів США станом на 08.06.2011 року до 404 073,16 доларів США, тобто на 300 117,70 доларів США за період після спливу строку кредитування.

При таких обставинах, заявлені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 300 117,70 доларів США нарахованих після спливу строку кредитування за договірною процентною ставкою, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Що стосується решти заборгованості за тілом кредиту 244 931,87 доларів США та за процентами 103 955,46 доларів США, стягнутих заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 року, то з матеріалів справи вбачається, що кредитор мав контролювати виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості і не був позбавлений права у разі фактичного не виконання судового рішення про стягнення заборгованості звернутися до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 3.1.1. - 3.1.2. Іпотечного договору іпотекодержатель у будь-який час протягом дії цього Догвоору перевіряти докумнетадльно і в натурі , наявність, стан, умови збереження та експлуатації (використання) предмета іпотеки та вимагати від Іпотекодавця виття заходів для збереження іпотеки, а від будь-якої іншої особи припинення поягання на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року сформулювала такі правові висновки:

скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Виходячи з обставин цієї справи, позивач вважаючи себе іпотекодержателем, право якого порушене, обрав належний спосіб захисту звернувшись до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя та про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у справі за вимогою про визнання права іпотеко держателя обов`язково слід враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. При цьому сама по собі відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги про визнання права іпотекодержателя та про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач виходив з того, що ОСОБА_2 як позичальник та первісний іпотекодавець до припинення основного зобов`язання, яке слідує з кредитного договору, мав право відчужувати предмет іпотеки виключно зі згоди іпотекодержателя і після скасування судового акту, на підставі якого були зняті обтяження на спірну квартиру, накладені у вз`язку з передачею її в іпотеку, іпотека є дійсною з моменту внесення на неї первісного запису до державного реєстру іпотеки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, перш ніж набути у власність обтяжений іпотекою об`єкт нерухомості, набувач має можливість довідатися про наявність такого обтяження з публічного реєстру. У цьому аспекті положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є цілком виправданим та не порушує балансу інтересів іпотекодавця, іпотекодержателя та набувача майна.

Утім, у справі, що аналізується, відчуження майна було здійснено за відсутності в Державному реєстрі запису про його обтяження іпотекою, що унеможливлює механічне застосування ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Як наголошено у п. 46.2 постанови ВП ВС від 01 квітня 2020 року (судова справа № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19) добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 08.12.2011 року у ОСОБА_6 , який в свою чергу був власником даної квартири за договором купілі-продажу від 03.11.2011 року , зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 15.11.2011 року. При цьому у пункті 10 Договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року зазначено, що відсутність заборони відчуженя квартири підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.12.2011 року.

Будь-яких посилань на обставини, які б вказували на наявність у ОСОБА_1 достатніх підстав для обгрунтованого сумніву про відсутність в інших осіб прав або майнових інтересів щодо квартири, яка придбавалась нею у власність за договором купівлі-продажу від 08.12.2011 року, а відтак і про неможливість добросовісно покладатися на відомості Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про відсутність обтяжень, пов`язаний з іпотекою без додаткової перевірки, пов`язаної з встановленням іпотекодержателя та його позиції щодо іпотечного майна АТ «Райффайзен Банк «Аваль» у позовній заяві не наведено і під час розгляду справи в районному суді і перегляді в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги також не доводять наявність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що визначальне значення для вирішення даного спору з урахуванням встановлених у справі обставин є дотримання справедливості як загальної засади цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК). Відсутність чіткого визначення поняття «справедливість» у цивільному законодавстві дозволяє відносити його до оціночних, абстрактних категорій, які отримують своє змістовне оформлення, виходячи з конкретних обставин справи. Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Справедливою видається позиція, висловлена у правовій доктрині про те, що у класичному розумінні суд повинен перенести ідею справедливості, втілену в нормах права, на рівень конкретних правовідносин.

Одним із засобів, за допомогою якого суд може стати змістовно справедливим, є гнучкість норм, що надає суддям можливості розвивати і пристосовувати право, застосовувати розсуд.

«Summum ius, summa iniuria» (найвище право найвища беззаконність) означає, що суворе застосування позитивного права часто може закінчуватися найзліснішою несправедливістю.

Одним із засобів, за допомогою якого суд може стати змістовно справедливим, є гнучкість норм, що надає суддям можливості розвивати і пристосовувати право, застосовувати розсуд.

В даному випадку останній набувач майна відкрито та добросовісно володіє ним та утримує його в належному стані відносно тривалий час більше 10 років.

Уявляється справедливим, що за встановлених у цій справі обставин, права останнього набувача майна, мають бути захищені належним чином.

У цьому аспекті ідея, закладена у правову позицію Великої Палати Верхвоного Суду, що висловлена в постанові від 15 червня 2021 року, повною мірою не лише захищає права слабшої сторони в правовідносинах, а й враховує справедливість як загальну засаду цивільного законодавства, а також правові механізми захисту прав добросовісного набувача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. В ситуаціях, коли йдеться про позбавлення права власності добросовісного набувача через помилку державного органу Європейський суд з прав людини послідовно стверджує, що «легалізація передачі права власності на квартиру шляхом процедури реєстрації, спеціально спрямованої на надання додаткової безпеки власнику титулу, відноситься до виключної компетенції держави. Оскільки численні регуляторні державні органи дозволили перехід права власності, то потреба виправити їх минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» (рішення від 5 листопада 2002 року у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97, п. 58; рішення від 13 грудня 2007 року у справі «Гаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40; рішення від 11 червня 2009 року у справі «Трго проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67; заява № 63508/11, п. 67).

При таких обставинах немає підстав для задоволення вимог про визнання права іпотекодержателя та про звернення стягнення на предмет іпотеки по суті цих заявлених вимог.

З урахуванням наведеного відсутні підстави і для застосування позовної давності, про яку заявив сторона відповідача.

Оскільки районний суд набув вірного остаточного висновку про відмову у задоволенні вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» до ОСОБА_1 , але не повно встановивши обставини, не визначився належним чином із застосуванням норм законодавства, які слід застосувати та неналежним чином мотивував свій висновок, рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині підлягає зміні з викладенням її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції. В решті рішення районного суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2021 року в мотивувальній частині - змінити та викласти її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 06.05.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова