Постанова

Іменем України

12 травня 2022 року

місто Київ

справа № 645/5856/13-ц

провадження № 61-2876св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа за первісним позовом, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом - Міністерство внутрішніх справи України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення його позову без розгляду, постановлену суддею Шарком О. П., та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції, ухвалену колегією суддів у складі: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення її зустрічного позову без розгляду, постановлену суддею Шарком О. П., та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції, ухвалену колегією суддів у складі: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року, постановлене суддею Шарком О. П., та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цього рішення суду першої інстанції, ухвалену колегією суддів у складі: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , у якому просив: усунути йому перешкоди в користуванні належною йому на праві власності 1/2 часткою будинку АДРЕСА_1 шляхом надання вільного доступу та ключів від хвіртки і дверей будинку у десятиденний термін з моменту набрання рішенням суду законної сили; заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти перешкоди в користуванні належною йому на праві власності часткою у праві на зазначений будинок.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є власником 1/2 частки у праві на будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 березня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І. О., зареєстрованого в реєстрі за № 6-208. 23 квітня 2012 року його право власності на частку у праві на спірний будинок зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 12381287. Проте, відповідачі чинять перешкоди у користуванні його власним майном та він не має доступу до будинку, що зумовило звернення до суду з позовом.

Стислий виклад позиції відповідача та інших учасників

Відповідач ОСОБА_3 у серпні 2013 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання не чинити перешкод у мирному володінні житловим будинком, надвірними будівлями і земельною ділянкою, заборону вчинення певних дій, визнання недійсною будинкової книги та відшкодування моральної шкоди.

Також ОСОБА_4 у листопаді 2015 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Залишаючи позов ОСОБА_4 без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 29 травня 2020 року, 26 червня 2020 року, 28 серпня 2020 року, 29 вересня 2020 року, 21 жовтня 2020 року, не з`являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений заздалегідь і належним чином, надавав суду заяви з проханням відкласти розгляд справи з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19. Суд зазначив, що постановами Кабінету Міністрів України послаблено протиепідеміологічні заходи, тому учасники справи не мали перешкод у реалізації їх процесуальних прав. Врахувавши, що представник позивача, який був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, вп`яте поспіль не з`явився в судове засідання, заяви про розгляд справи без його участі не подавав, а також те, що його неявка перешкоджає розгляду справи через неможливість без його участі вирішити спір по суті, суд першої інстанції зробив висновок про необхідність залишити позов ОСОБА_4 без розгляду.

Апеляційний суд, залишаючи без змін зазначену ухвалу суду першої інстанції, додатково зазначив, що на адресу проживання ОСОБА_4 05 жовтня 2020 року було надіслано судову повістку, яка повернулася до суду без вручення із зазначенням причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою», а іншої адреси для листування ОСОБА_4 не зазначив. Врахувавши тривалість розгляду справи та недобросовісність позивача, який зловживає своїми процесуальними обов`язками, не отримує судову кореспонденцію, не з`являється за викликами до суду, затягує розгляд справи, яка перебуває в провадженні суду з 2013 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що неявка ОСОБА_4 в судові засідання перешкоджала розгляду первісного позову та порушувала права ОСОБА_1 .

Ухвалою від 21 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, Фрунзенський районний суд м. Харкова залишив без розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 .

Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_3 без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що у судові засідання, призначені починаючи з 28 січня 2020 року, позивач за зустрічним позовом не з`являлася, про час та місце розгляду справи була повідомлена заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв до суду не надавала. Врахувавши, що неявка ОСОБА_3 перешкоджає розгляду справи через неможливість без її участі вирішити спір по суті, суд визнав наявними підстави для залишення позову ОСОБА_3 без розгляду.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що адресовані ОСОБА_3 судові повістки на 29 вересня 2020 року та на 21 жовтня 2020 року повернулися до суду без вручення із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою». Іншої адреси для листування під час тривалого розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 не зазначила. Тривалий розгляд справи зумовлений, зокрема зловживанням позивачем за зустрічним позовом процесуальними правами, що порушує права позивача за первісним позовом.

Рішенням від 21 жовтня 2020 року Фрунзенський районний суд м. Харкова частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд усунув перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належною йому на праві власності 1/2 часткою у праві на будинок АДРЕСА_1 шляхом надання вільного доступу до хвіртки та дверей будинку.

Заборонив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти перешкоди ОСОБА_1 у користуванні зазначеною часткою житлового будинку.

В іншій частині вимог позову суд відмовив.

Також суд здійснив розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки у праві на будинок АДРЕСА_1 , проте він не має вільного доступу до будинку через перешкоди, що чинять йому відповідачі.

Постановою від 09 лютого 2021 року Харківський апеляційний суд скасував рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року в частині позову до ОСОБА_2 , у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовив.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки спірного домоволодіння та має право вільно користуватися своїм майном, натомість ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачу у вільному доступі до цього будинку. Водночас апеляційний суд виснував, що у матеріалах справи немає інформації про те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником будинку та чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю, тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову до ОСОБА_2 не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

Третя особа ОСОБА_4 22 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення його позову без розгляду, а також постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач ОСОБА_3 22 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення її уточненого зустрічного позову без розгляду, а також постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Також ОСОБА_3 07 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цього рішення суду першої інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Третя особа ОСОБА_4 як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що:

- оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права;

- суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що підставою для залишення позову без розгляду є неявка в судові засідання, призначені на 29 травня 2020 року, 26 червня 2020 року, 28 серпня 2020 року, 29 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року, представника ОСОБА_2 , проте строк дії довіреності на представництво інтересів заявника закінчився 14 квітня 2020 року;

- матеріали справи не містять доказів на підтвердження належного повідомлення заявника про призначенні судові засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція);

- суди не врахували необхідність застосування частини п`ятої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) з урахуванням спеціальних правових норм щодо запобігання поширенню епідемії в країні;

- правових підстав для залишення його позову без розгляду не було, оскільки неявка в судові засідання викликана об`єктивними причинами.

ОСОБА_3 як підстави касаційного оскарження судових рішень щодо залишення її зустрічного позову без розгляду визначила, що:

- оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права;

- матеріали справи не містять доказів вручення заявнику судових повісток чи докази відмови в їх отриманні, що спростовує висновки судів щодо належного повідомлення про судові засідання, призначені на 29 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року;

- суди не врахували, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції;

- суд першої інстанції не врахував рекомендації утриматися від відвідувань судових засідань, якщо судом не визнано обов`язковою явку сторони до суду;

- також суд першої інстанції вирішив питання про залишення зустрічного позову без розгляду без з`ясування думки учасників справи, за відсутності представника Міністерства внутрішніх справи України, неявка у судове засідання якого не була повторною та без належного повідомлення третьої особи - ОСОБА_4 , за наявності клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19;

- висновок апеляційного суду про зловживання процесуальними обов`язками є необґрунтованим, оскільки на строки розгляду справи значно вплинули самовідвід, заявлений суддею Алфьоровою Т. М. за 2, 5 роки після відкриття провадження у справі; невиконання відповідачами за зустрічним позовом ухвал суду про витребування доказів; витребування доказів з різних державних установ; відпустки судді; зайнятість судді у розгляді інших справ; відпустки і хвороби представників ОСОБА_1 ; перебування матеріалів справи в експертній установі; технічна неможливість проведення відеоконференції за клопотанням Міністерства внутрішніх справи України тощо;

- протокольною ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року приєднано до матеріалів справи уточнений зустрічний позов, однак під час ознайомлення з матеріалами справи у суді апеляційної інстанції заявник не виявив серед цих матеріалів зазначеного уточненого зустрічного позову від 25 жовтня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_3 як підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 визначила те, що:

- оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;

- суд першої інстанції ухвалив рішення без належного повідомлення заявника про дату, час і місце судового засідання;

- суди не дослідили зібрані у справі докази щодо оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті батьків заявника, зокрема щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки, які підтверджують право власності заявника на увесь житловий будинок з надвірними спорудами, та не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 648/829/15-ц (провадження

№ 61-4441св18). Відповідно до зазначеного висновку громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, можуть використовувати ці ділянки без обов`язкового переоформлення права постійного користування у право власності на землю чи право оренди землі. Також не враховано правовий висновок Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама лише державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає;

- суд першої інстанції встановив обставини на підставі недопустимих доказів, зокрема, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 березня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкував від ОСОБА_5 майно. Проте рішенням Фрунзенського районного народного суду м. Харкова від 14 серпня 1981 року у справі № 2-1470/1981 за ОСОБА_5 визнано право власності у порядку забудови на 1/2 частки житлового будинку без самовільно збудованих прибудов. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року визнано незаконним витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 лютого 2012 року, на підставі якого ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Рішення суду ґрунтується на витягу Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав від 23 квітня 2012 року № 33913041, всупереч тому, що зареєстроване за ОСОБА_1 право власності не відповідає праву власності, яке перейшло йому від спадкодавця ОСОБА_5 . У рішенні суду першої інстанції міститься посилання на технічний паспорт від 06 жовтня 2005 року № 42345, якого не існує;

- для повноти судового розгляду заявником до суду першої інстанції подано клопотання про забезпечення доказів шляхом виклику і допиту свідків та проведення судово-технічної експертизи, яке було задоволено судом, проте відсутність відомостей про допит свідків та висновку судової експертизи свідчить про ухвалення оскаржуваного рішення при неповно з`ясованих обставинах;

- суд апеляційної інстанції безпідставно не задовольнив заяву про виключення письмових доказів, поданих ОСОБА_1 , та їх неврахування, розглянув справу на підставі неправдивих доказів;

- внесені до протоколу судового засідання від 09 лютого 2021 року відомості про те, що ОСОБА_2 заявив про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, не відповідають технічному запису;

- суд апеляційної інстанції не розглянув всі доводи апеляційної скарги, зокрема щодо ухвалення судом першої інстанції рішення без належного повідомлення заявника про дату, час і місце судового засідання.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційні скарги до Верховного Суду не надходили.

Клопотання учасників справи

ОСОБА_3 у касаційній скарзі на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 просить повідомити її про час і місце розгляду справи та розглядати справу з її участю.

Також ОСОБА_3 07 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду клопотання, в якому просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на існування виключної правової проблеми, зумовленої відсутністю у практиці Верховного Суду висновку про те, що позовні вимоги співзабудовника житлового будинку або його спадкоємця, який в будинку не проживав, про усунення перешкод в користуванні часткою будинку не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду про визнання за співзабудовником права власності в порядку забудови на частину житлового будинку не припиняє вже зареєстроване за іншим співзабудовником право приватної власності на будинок, який прийнятий в експлуатацію і є спільною сумісною власністю подружжя. Однак це не позбавляє позивача права на пред`явлення позову до власника будинку чи його спадкоємця про відшкодування витрат, пов`язаних з будівництвом, на підставі чеків і квитанцій.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Верховного Суду від 22 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційних скарг правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в судових рішеннях про залишення позовів без розгляду

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 у судові засідання, призначені на 29 травня 2020 року, 26 червня 2020 року, 28 серпня 2020 року, 29 вересня 2020 року, 21 жовтня 2020 року, не з`являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений заздалегідь і належним чином, надавав до суду заяви з проханням відкласти розгляд справи, судові засідання, призначені починаючи з 26 червня 2020 року, просив відкласти з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19.

ОСОБА_3 у судові засідання, призначені починаючи з 28 січня 2020 року, не з`являлася, про час та місце розгляду справи була повідомлена заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомила, жодних заяв до суду не надавала.

Нормативно-правове обґрунтування залишення позову без розгляду

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю варто розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина перша статті 131 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини п`ятої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позов без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Тобто законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони, а тому саме позивач має продемонструвати свій процесуальний інтерес у як найшвидшому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі.

Відтак норми частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.

Тож, під час вирішення питання про залишення позову без розгляду правове значення має виключно належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження

№ 61-3782св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 754/16126/16 (провадження № 61-17043св21).

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_4 .

Інтереси ОСОБА_4 в суді першої інстанції представляв ОСОБА_2 на підставі довіреності від 15 квітня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрмоленко І. А., зареєстрованої в реєстрі за № 256. Довіреність видана строком на сім років та була дійсна до 15 квітня 2020 року.

Два останні судові засідання були призначені в суді першої інстанції на 29 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року.

На цей час строк дії довіреності з повноваженнями на здійснення представництва інтересів заявника сплинув, доказів видачі стороною нової довіреності на ім`я ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

У матеріалах справи немає й доказів надсилання та отримання ОСОБА_4 судової повістки на 29 вересня 2020 року.

Судова повістка на 21 жовтня 2020 року була надіслана судом першої інстанції на адресу місця проживання ОСОБА_4 , повідомлену ним в позовній заяві, проте повернулася до суду із зазначенням причини повернення: «Адресат відсутній за вказаною адресою».

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21).

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_4 був належним чином повідомлений лише про одне з двох останні судових засідань: у призначене на 21 жовтня 2020 року, що виключає можливість залишення позову без розгляду, оскільки для постановлення відповідної ухвали позивач мав бути повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого (наступного) судового засідання.

Суд першої інстанції, залишаючи позов ОСОБА_4 без розгляду, врахував лише те, що представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, не з`явився в судові засідання. Втім, не врахував того, що строк дії довіреності на здійснення представництва ОСОБА_2 інтересів ОСОБА_4 в суді сплинув 15 квітня 2020 року, а матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про розгляд справи 29 вересня 2020 року. Викладене унеможливлювало позитивне вирішення питання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції врахував, що після 15 квітня 2020 року ОСОБА_2 не був представником позивача, проте залишив ухвалу суду без змін, не зазначивши в мотивувальній частині обґрунтування на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_4 про судове засідання, призначене на 29 вересня 2020 року.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про недоведеність його повторної неявки в судове засідання у зв`язку з неналежним повідомленням про час та місце розгляду справи 29 вересня 2020 року, що є підставою для скасування ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення його позову без розгляду та постанови Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду зазначеної ухвали суду першої інстанції як незаконних та таких, що ухвалені з порушенням норм процесуального права. У такому разі немає потреби надавати оцінку іншим доводам касаційної скарги ОСОБА_4 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_3 .

Як зазначалося у цьому рішенні, два останніх судових засідання в суді першої інстанції були призначені на 29 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року.

Суд першої інстанції виконав обов`язок щодо повідомлення позивача за зустрічним позовом про згадані судові засідання, надіславши судові повістки на адресу ОСОБА_3 , повідомлену нею суду першої інстанції, проте судові повістки повернулися до суду із зазначенням такої причини повернення: «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Суди врахували, що іншої адреси для листування ОСОБА_3 під час тривалого розгляду справи в суді першої інстанції не повідомила, так само як і не повідомила про зміну місця свого проживання.

Верховний Суд врахував, що правило пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України дає підстави для висновку, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про відсутність у матеріалах справи доказів її належного повідомлення про розгляд справи 29 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року спростовуються матеріалами справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що у витягах з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо перевірки статусу поштових відправлень № 554 та № 556, в яких було надіслано судові повістки, причиною повернення до суду зазначено «інші причини», тобто невручення судових повісток не пов`язано з її відмовою від їх одержання чи відсутністю за місцем проживання, на підтвердження чого додала до скарги відповідні роздруківки.

Водночас ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не посилалася на зазначені обставини та роздруківки щодо перевірки статусу поштових відправлень № 554, № 556 не подавала.

Перевірити достовірність цієї інформації на час перегляду справи не видається можливим, оскільки за результатами відстеження відправлень № 554 та № 556 на веб-сайті ПАТ «Укрпошта» відображається інформація про те, що відомостей про зазначені відправлення на цей час немає, тому що не зареєстровані в системі.

Втім у суду першої інстанції були довідки про причини повернення судових повісток, надісланих ОСОБА_3 , в яких зазначено певну причину повернення: «Адресат відсутній за вказаною адресою».

У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270

(далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Працівником ПАТ «Укрпошта» на довідках про причини повернення зроблено позначку «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено їх підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 91- 1 Правил, тому у судів першої та апеляційної інстанцій не було підстав не враховувати причини повернення до суду судових повісток під час вирішення питання про залишення зустрічного позову без розгляду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували запровадження заходів, спрямованих на запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), підлягають відхиленню, оскільки саме лише запровадження карантину не зупиняє здійснення судочинства. Крім того, частиною четвертою статті 212 ЦПК України передбачено право учасників справи під час дії карантину, запровадженого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. ОСОБА_3 не подавала до суду першої інстанції заяви про участь в судових засіданнях з використанням власних технічних засобів.

Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що суд першої інстанції вирішив питання про залишення зустрічного позову без розгляду без з`ясування думки учасників справи, є безпідставним, оскільки присутній в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив залишити зустрічний позов без розгляду у зв`язку з повторною неявкою ОСОБА_3 , повідомленої належним чином про час та місце розгляду справи. Неявка інших учасників справи та наявність клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи не перешкоджали вирішенню судом питання залишення позову ОСОБА_3 без розгляду, оскільки суд в межах своїх повноважень, за наявності обставин належного повідомлення позивача, його повторної неявки та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності, постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду.

У частині п`ятій статті 223 ЦПК України та в пункті 3 частини першої статті 257 ЦПК України слова «може», «має право», «за власної ініціативи» та інші законодавцем не застосовані. Отже, не передбачено можливість інших варіантів дій суду, окрім залишення позову без розгляду. З огляду на зазначене повноваження суду залишити позов без розгляду не є дискреційним, а відноситься до імперативних, тобто в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, суд зобов`язаний залишити позов без розгляду. Такий висновок щодо застосування аналогічних норм ЦПК України 2004 року викладено в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18).

Також не заслуговують врахування під час постановлення рішення судом касаційної інстанції доводи касаційної скарги про необґрунтованість висновку апеляційного суду про зловживання ОСОБА_3 процесуальними правами, оскільки згідно з пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1 статті 6 Конвенції.

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язки добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 643/856/15-ц (провадження

№ 61-8953св20), від 21 грудня 2020 року у справі № 484/146/16-ц (провадження № 61-3299св20)).

Додатково суд врахував, що прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Відтак суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про зловживання позивачем за зустрічним позовом своїми процесуальними правами, оскільки справа перебувала в провадженні суду з липня 2013 року, ОСОБА_3 , починаючи з 28 січня 2020 року, в судові засідання не з`являлася, рухом справи не цікавилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала, що впливало на тривалість розгляду справи та неможливість вирішення первісного позову. Залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами.

Доводи касаційної скарги про те, що протокольною ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року приєднано до матеріалів справи уточнений зустрічний позов, який не виявлено у матеріалах справи, не впливає на законність та обґрунтованість ухвали про залишення зустрічного позову без розгляду, якою завершено розгляд справи в цій частині, у зв`язку із виникненням обставин, що перешкоджали подальшому розгляду справи.

При цьому відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Отже, право ОСОБА_3 на доступ до суду не є порушеним, оскільки після усунення умов, що були підставою для залишення позову без розгляду, вона має право звернутися до суду повторно відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України, тому доводи касаційної скарги про порушення права заявника на судовий захист є безпідставними.

З огляду на те, що належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи позивач за зустрічним позовом двічі поспіль не з`явився в судові засідання, не повідомивши суд про причини неявки та не подавши заяви про розгляд справи за його відсутності, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про залишення зустрічного позову ОСОБА_3 без розгляду. Верховний Суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову ОСОБА_1 .

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки у праві на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 березня 2012 року державним нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3917, після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до зазначеного свідоцтва на земельній ділянці розташовані житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 68, 0 кв. м., та надвірні будівлі: літня кухня літ. Б; льох літ. В, Г; вбиральня літ. Д, Н; сарай літ. Л, П; душ літ. М, О; огорожа №№ 3 - 8. Зазначене майно належало спадкодавцю на підставі рішення Фрунзенського районного народного суду міста Харкова від 14 серпня 1981 року, справа № 2-1470-1981 року, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 14 жовтня 1981 року номер запису 42345.

Інша 1/2 частка у праві на спірний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки

реєстраційний № 1-1495 від 17 червня 1959 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_6 до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори звернулася донька померлого ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа № 887/2005.

У спірному домоволодінні мешкають ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачами всіляко чиняться перешкоди йому в користуванні власністю.

Рішенням від 03 лютого 2014 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у справі № 645/6361/13 відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори, треті особи: Фрунзенський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Головне управління юстиції в Харківській області, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним свідоцтва про право ОСОБА_1 на спадщину за заповітом, виданого 30 березня 2012 року державним нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3917.

Ухвалою від 17 липня 2014 року Апеляційний суд Харківської області відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_3 , рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2014 року залишив без змін.

Ухвалою від 29 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2014 року.

Право, застосоване судом

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_3 на судові рішення, ухвалені по суті позову ОСОБА_1 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки у праві на спірне домоволодіння та має право вільно користуватися своїм майном, натомість ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачу у вільному доступі до будинку, а тому зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову, усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 належною йому на праві власності 1/2 часткою будинку АДРЕСА_1 шляхом надання вільного доступу до хвіртки та дверей будинку, а також застосування заборони ОСОБА_3 вчиняти перешкоди ОСОБА_1 у користуванні зазначеною часткою житлового будинку.

Як зазначено в цьому рішенні, не підтвердились доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо здійснення розгляду справи за відсутності належного повідомлення ОСОБА_3 про дату, час і місце судового засідання, оскільки судова повістка на 21 жовтня 2020 року була надіслана судом першої інстанції на адресу місця проживання ОСОБА_3 , повідомлену нею в зустрічній позовній заяві, проте повернулася до суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

З урахуванням пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, в якому зазначено, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі, Верховний Суд дійшов висновку про належне повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи та відсутність порушень процесуального права, які б призвели до обов`язкового скасування оскаржуваних судових рішень.

Безпідставними є й доводи скарги щодо недослідження судами доказів оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті батьків ОСОБА_3 , зокрема щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки, які, на думку заявника, підтверджують право власності ОСОБА_3 на весь житловий будинок з надвірними спорудами.

У зв`язку із залишенням без розгляду зустрічного позову ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод у мирному володінні житловим будинком, надвірними будівлями і земельною ділянкою, заборону вчинення певних дій, визнання недійсною будинкової книги та відшкодування моральної шкоди, суди встановлювали обставини та досліджували докази, які стосувалися лише первісного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком.

Необґрунтованими є посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 648/829/15-ц (провадження № 61-4441св18), за змістом яких, громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, можуть використовувати ці ділянки без обов`язкового переоформлення права постійного користування у право власності на землю чи право оренди землі, та у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, у якій зазначено, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Наведені постанови Верховного Суду не є релевантними щодо спірних правовідносин з урахуванням того, що зустрічний позов ОСОБА_3 суди не розглядали по суті пред`явлених вимог, а позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються виключно вирішення вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним будинком, що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про встановлення судами обставин справи на підставі недопустимих та неправдивих доказів, оскільки ОСОБА_3 в судовому порядку оскаржувала свідоцтво про право ОСОБА_1 на спадщину за заповітом, і рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2014 року у справі № 645/6361/13, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним цього свідоцтва з посиланням на те, що право власності спадкодавця на частину спірного будинку ніким неоспорене, в заповіті заповідач не зазначила конкретне майно, яке вона заповідає, а вказала про усе майно, яке їй належить і буде належати на день смерті, тому нотаріусом видано свідоцтво на право власності за заповітом на спірне домоволодіння в 1/2 частці та відповідну частину надвірних будівель, що не протирічить Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи чинність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 березня 2012 року державним нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3917, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , суди зробили обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки спірного будинку на підставі цього свідоцтва.

Посилання в касаційній скарзі на ухвалення оскаржуваних рішень при неповно з`ясованих обставинах, за відсутності відомостей про допит свідків та висновку судово-технічної експертизи, з огляду на задоволення судом першої інстанції відповідного клопотання не є підставою для скасування судових рішень, оскільки це клопотання заявлялося ОСОБА_3 з метою обґрунтування й доведення вимог зустрічного позову, який ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року залишено без розгляду й, відповідно, відпала потреба у проведенні судової експертизи щодо дослідження будинкової книги, яку просила визнати недійсною ОСОБА_3 у зустрічному позові.

На правильність судових рішень не впливають доводи касаційної скарги про невідповідність протоколу судового засідання від 09 лютого 2021 року технічному запису. Крім того, ОСОБА_3 мала право подати письмові зауваження щодо неправильності або неповноти протоколу судового засідання в порядку статті 249 ЦПК України, чим не скористалася.

Підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не містять доводи ОСОБА_3 про те, що судом апеляційної інстанції не розглянуто всі доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо ухвалення судом першої інстанції рішення без належного повідомлення заявника про дату, час і місце судового засідання, оскільки Верховний Суд встановив, що ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, викладених у мотивувальних частинах цих рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи з її участю

Розгляд цієї справи здійснюється Верховним Судом в попередньому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Тобто попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

При цьому Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Також згідно із частиною першою статті 6 Конвенції однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Практика ЄСПЛ з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (Axen v. Germany), заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Варела Ассаліно проти Португалії» (Varela Assalino contre le Portugal), заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами варто було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції»(Ekbatani v. Sweden), заява № 10563/83 зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.

Оскільки попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, немає потреби у призначенні справи до судового розгляду та виклику учасників справи для надання пояснень з огляду на обставини справи, тому у задоволенні відповідного клопотання варто відмовити.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Гащенко А. Я. звернулася із клопотанням про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, що обґрунтовується існуванням виключної правової проблеми, зумовленої відсутністю у практиці Верховного Суду висновку про те, що позовні вимоги співзабудовника житлового будинку або його спадкоємця, який в будинку не проживав, про усунення перешкод в користуванні часткою будинку не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду про визнання за співзабудовником права власності в порядку забудови на частину житлового будинку не припиняє вже зареєстроване за іншим співзабудовником право приватної власності на будинок, який прийнятий в експлуатацію і є спільною сумісною власністю подружжя. Однак це не позбавляє позивача права на пред`явлення позову до власника будинку чи його спадкоємця про відшкодування витрат, пов`язаних з будівництвом, на підставі чеків і квитанцій.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права. При цьому справа має принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що свідчать про існування виключної правової проблеми, правових й обґрунтованих підстав для такої передачі з посиланням на кількісні та якісні показники виключності правової проблеми заявником не наведено, а тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду потрібно відмовити. Судова практика у справах про усунення перешкод у користуванні власністю є сталою та залежить від обставин конкретної справи.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Верховний Суд встановив, що ОСОБА_4 не був належним чином повідомлений про розгляд справи 29 вересня 2020 року, тому ухвала суду першої інстанції про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду та постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанціїприйняті з порушенням норм процесуального законодавства та підлягають скасуванню, а справу в цій частині потрібно направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про залишення зустрічного позову ОСОБА_3 без розгляду, оскільки вона була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, двічі поспіль не з`явилася в судові засідання, не повідомивши суд про причини неявки та не подавши заяви про розгляд справи за її відсутності, тому не встановлено підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Також Верховний Суд погодився з висновками судів про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки позивач є власником 1/2 частки спірного будинку та має право вільно користуватися своїм майном, натомість ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачу у вільному доступі до будинку. Рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанцій за наслідками перегляду цього рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу ОСОБА_4 варто задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду та постанову суду апеляційної інстанції за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційні скарги ОСОБА_3 потрібно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про залишення зустрічного позову без розгляду та постанову суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду зазначеної ухвали, а також рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанцій за результатами перегляду цього рішення треба залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приписів цієї норми підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення позовуОСОБА_4 без розгляду та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції скасувати, справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційні скарги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року про залишення зустрічного позову без розгляду та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року за результатами перегляду цієї ухвали суду першої інстанції, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року в нескасованій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 рокуза результатами перегляду цього рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак