Постанова

Іменем України

25 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 202/190/19

провадження № 61-2186ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало Катерина В`ячеславівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року у складі судді Слюсар Л. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у складі колегії суддів Куценко Т. Р., Каратаєва Л. О., Макарова М. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. про визнання умов договору недійсними.

Позов мотивований тим, що між нею та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (далі - АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК»), який в подальшому змінив назву на Акціонерне товариство «УКСОЦБАНК» (далі - АТ «УКСОЦБАНК») 14 квітня 2008 року укладений іпотечний договір № 263. Серед інших умов оспорюваного договору є пункт 5.6.3 та 5.6.4, за якими Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмети іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмети іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, передбаченого статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу Предметів іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі- продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Такі умови були сприйняті позивачем так, що окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки або продажу предмету іпотеки.

30 листопада 2018 року позивач отримала від відповідача повідомлення від 03 липня 2018 року №13-08/22-17/1, в якому відповідач повідомляє про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття у власність предмету іпотеки. Після отримання повідомлення позивач здійснила ретельне вивчення умов договору іпотеки та помітила, що у договорі за пунктом 5.8. є ще напис, що зроблений на наступній сторінці поверх нотаріального бланку. Здійснивши контрастну зйомку із масштабуванням цього об`єкту було встановлено наявність напису такого змісту: «у випадку звернення стягнення на Предмет іпотеки у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 4.6.3. цього договору (застереження про задоволення вимог кредиторів) цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є Предметом іпотеки за цим договором та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотекодержателем в органах БТІ». Договір не містить пункту 4.6.3. та в інших місцях слово «ЗАСТЕРЕЖЕННЯ».

Вказала, що у 2008 році позивач мала захворювання зору гіперметропію слабкого ступеня, початкову вікову катаракту обох очей, пресбіопію, що підтверджується довідкою. За таких підстав, позивач добросовісно через збіг обставин (через некоректне викладення змісту договору, поганий зір) помилилася щодо правової природи пунктів 5.6.3 та 5.6.4 договору іпотеки та не мала волі щодо пункту 5.9, що є підставами для визнання наведених пунктів на підставі статей 203, 215, 229, 230 ЦК України недійсними.

Просила суд: визнати недійсними пункти 5.6.3, 5.6.4 та 5.9 іпотечного договору № 263 від 14 квітня 2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гупало К. В. за № 1047.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року, яке залишене без змін постановою апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, відмовлено в задоволені позовних вимог.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що договір відображав повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань зазначених в договорі, а тому відсутні підстави щодо визнання його недійсним у зв`язку з помилкою з боку позивача щодо правової природи пунктів 5.6.3 та 5.6.4.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди надали неналежну оцінку пункту 5.9 договору іпотеки, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у справі докази не дослідили. Жоден з пунктів договору не містить слова «застереження». Суди не застосували численну практику Верховного Суду у спірних правовідносинах. Суди не надали належної оцінки стану здоров`я позивача через що дійшли помилкового висновку про відсутність доказів щодо введення її в оману під час укладання договору. Суди не надали оцінки ключовим доводам позивача.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2021 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 11 червня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 910/1121/19, від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 359/6391/17, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 14 лютого 2018 року у справі № 569/15433/15-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/21068/14-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 та у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, 20 травня 2014 року у справі № 3-20гс14, 18 травня 2016 року у справі № 3-194гс16 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 14 квітня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір № 263, який 14 квітня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1047, згідно з яким іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг № 085/045-8 від 14 квітня 2008 року та додаткових угод до нього, укладеного між Позичальником та Іпотекодержателем нерухоме майно (будівля магазину) Літ. А.-1 - 116,5 кв.м., навіс Літ. Б. над огорожею №1-3, ганок Літ. а, рампа лат. а, огорожа № 1-3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу будівлі магазину від 13 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н. М., зареєстровано в реєстрі за № 2067.

Відповідно до пунктів 5.6.3 та 5.6.4 Іпотечного договору, за якими Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмети іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, передбаченого статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу Предметів іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 5.9 Договору у випадку звернення стягнення на Предмет іпотеки у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 4.6.3 цього договору застереження про задоволення вимог кредиторів, цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим договором та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за Іпотекодержателем в органах МБТІ.

Відповідно до пункту 7.1 Іпотечного договору, цей договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших питань, зазначених в цьому договорі.

10 вересня Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-банк».

Згідно з Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеному у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року.

З 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набув всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Відповідно до довідки від 12 грудня 2018 року Медичного центру лікування та поновлення зору «Чудовий зір» ОСОБА_1 з 2008 року перебуває на обліку та спостереженням із вадами зору, гіперметромпію слабкого ступеня, початкову вікову катаракту обох очей, пресбіопію.

Згідно з копією Картки № 2115 ОСОБА_1 звернулася до Медичного центру лікування та поновлення зору «Чудовий зір» 05 червня 2018 року зі зниженням гостроти зору.

Згідно з посвідчувальним написом нотаріуса у відповідному Іпотечному договорі № 263 від 14 квітня 2008 року, зазначено: «Особу громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» і повноваження представника та належність майна Іпотекодавцю перевірено», встановлено, що дієздатність ОСОБА_1 було перевірено.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулась до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), на яку посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

В постанові Верховного Судуу складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/21068/14-ц (провадження № 61-9109св18), на яку посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки...Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 744 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

Встановивши на підставі належним чином оцінених доказів, що при укладанні договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. було перевірено дієздатність ОСОБА_1 , відсутність відмітки, що особа є сліпою, виключала необхідність прочитання нотаріусом тексту документу сторонам, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав щодо визнання пунктів 5.6.3, 5.6.4 та 5.9 недійсними та відмову в задоволенні позовних вимог.

Наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до неправильного їх тлумачення, незгоди з ухваленим у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення прийняті без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук