КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/20870/18

номер провадження: 22-ц/824/953/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» - Микитюка Дениса Олександровича та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Александрова Дмитра Олександровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року у складі судді Коренюк А.М., у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (далі - ПрАТ «СК «Юнівес») про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2016 року на Набережному шосе у місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля марки «Сеат», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , автомобіля марки «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля марки «Тойота», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , та автомобіля марки «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП всі автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року, провадження стосовно ОСОБА_5 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. Суди виходили із того, що в діях ОСОБА_5 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) не вбачалося, а дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 12.1, 13.1 ПДР України і знаходяться у причинному зв`язку із настанням цієї ДТП, що підтверджується висновком експерта від 27 жовтня 2017 року. На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , була застрахована в ПрАТ «СК «Юнівес» згідно з договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9891531 зі строком дії з 25 червня 2016 року по 24 червня 2017 року, розмір франшизи - 0 грн 00 коп., ліміт майнової відповідальності - 100 000 грн 00 коп.

Після отримання копії постанови Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року позивач 13 квітня 2018 року звернувся до ПрАТ «СК «Юнівес» із заявою про отримання страхового відшкодування. 03 липня 2018 року він отримав листа ПрАТ «СК «Юнівес» від 06 червня 2018 року №18/06/06-19, яким йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) у зв`язку з неподанням ним впродовж одного року заяви про страхове відшкодування. Позивач вказував, що статус потерпілого він набув лише з моменту прийняття Печерським районним судом міста Києва постанови від 05 березня 2018 року, якою встановлено винуватця ДТП, а до цього часу з огляду на наявність невирішеного судового спору щодо особи, відповідальної за спричинені йому матеріальні збитки, він був неналежним суб`єктом для звернення в порядку статті 35 Закону №1961-IV. Тому вважає, що встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV річний строк необхідно обраховувати з 05 березня 2018 року. Вказував, що згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) потерпілій особі є обов`язком страховика. Покладання цього обов`язку на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, саме на страхову компанію покладено обов`язок щодо відшкодування потерпілому збитків.

Вказував, що він за власний рахунок відремонтував автомобіль «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту якого згідно калькуляції та акту виконаних робіт станцією технічного обслуговування фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 від 19 липня 2017 року становить 75 000 грн 00 коп. Також зазначав, що внаслідок пошкодження автомобіля відповідачем ОСОБА_1 йому завдана моральна шкода, розмір якої з урахуванням характеру й обсягу душевних його страждань та вимушених змін в організації свого життя позивач оцінив у сумі 5 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з ПрАТ «СК «Юнівес» та ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 75 000 грн 00 коп., а також стягнути із ОСОБА_1 на свою користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2009 року залучено до участі у даній справі третю особу, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП у межах виплати страхового відшкодування у розмірі 48 410 грн 36 коп. та судовий збір у розмірі 484 грн 11 коп., а всього - 48 894 грн 47 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у розмірі 25 589 грн 64 коп., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 970 грн 69 коп., а всього - 32 560 грн 33 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини водія автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_1 ,позивачу ОСОБА_2 заподіяно матеріальну шкоду внаслідок пошкодження його автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , на відновлення якого позивач витратив 75 000 грн 00 коп. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , була застрахована у ПрАТ «СК «Юнівес» з лімітом майнової відповідальності 100 000 грн 00 коп. та приймаючи до уваги, що згідно звіту № 091216-2 від 09 грудня 2016 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності СПД ОСОБА_7 (далі - СПД ОСОБА_7 ), вартість збитку, завданого автомобілю «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , визначена як вартість відновлювального ремонту із урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та становить 48 410 грн 36 коп., то вказана сума підлягає стягненню з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивача, а різниця між фактично понесеними збитками на відновлювальний ремонт автомобіля позивача (75 000 грн 00 коп.) та страховим відшкодуванням (48 410 грн 36 коп.), що становить 26 589 грн 64 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на підставі статті 1194 ЦК України. Також з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн 00 коп., яка є співмірною із завданими позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПрАТ «СК «Юнівес» - Микитюк Д.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ПрАТ «СК «Юнівес» про стягнення страхового відшкодування, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до ПрАТ «СК «Юнівес» із заявою про виплату страхового відшкодування лише 13 квітня 2018 року, тобто після спливу одного року з моменту заподіяння шкоди майну потерпілого, що відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Вказує, що зазначений строк є присіченим і поновленню не підлягає. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 336/7752/16-ц. Однак суд першої інстанції доводи ПрАТ «СК «Юнівес» відхилив та помилково послався на правовий висновок, який наведений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №619/4145/15-ц, згідно з яким системний аналіз положень страхового законодавства України дає підстави вважати, що письмове повідомлення страховика про ДТП не є виключним обов`язком потерпілої сторони, а тому не може слугувати підставою для відмови у здійсненні страхової виплати. Однак в даному випадку підставою для відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування було неподання ним заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту заподіяння шкоди його майну.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Александров Д.О. просить рішення суду змінити, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково та стягнути з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивача матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП у межах виплати страхового відшкодування у розмірі 73 000 грн 36 коп. і судовий збір у розмірі 1 454 грн 80 коп., а всього - 74 454 грн 90 коп. Також просить відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн 00 коп. Посилається на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Юнівес» згідно договору обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9891531 зі строком дії з 25 червня 2016 року по 24 червня 2017 року, розмір франшизи - 0 грн 00 коп., ліміт майнової відповідальності - 100 000 грн 00 коп. Вказує, що згідно звіту від 09 грудня 2016 року вартість збитку, завданого автомобілю «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , визначено з урахуванням статті 29 Закону №1961-IV, як вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, що становить 48 410 грн 36 коп. та підлягає стягненню з ПрАТ «СК «Юнівес». Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, та дійшла висновку що відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування. Тому представник ОСОБА_1 вважає, що згідно чинного законодавства позивачу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, що в межах 50 000 грн 00 коп. Однак ця сума коштів є недостатньою для страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди.

Зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідального власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Вказує, що суд першої інстанції помилково послався на правову позицію Верховного Суду України, що наведена у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс, згідно з якою потерпіла особа має абсолютне право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, шляхом пред`явлення вимоги до страховика або ж безпосередньо до особи, яка завдала шкоди, оскільки, на його думку, відшкодування шкоди винуватцем ДТП, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Вважає, що володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності. Звертає увагу на існування в матеріалах справи двох висновків про розмір шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Вказує, що суд прийняв до уваги один з них, надав йому перевагу, не обґрунтував чому відкинув як доказ інший висновок і судову експертизу по справі не призначив. Зазначає, що розмір завданої потерпілому шкоди у висновках відрізняється, а тому такий розмір є не доведеним.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ПрАТ «СК «Юнівес» - Микитюка Д.О., у якому зазначає, що задовольняючи позов в частині стягнення з ПрАТ «СК «Юнівес» на його користь матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП, у межах виплати страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач виконав обов`язки щодо повідомлення страховика заподіювача шкоди про настання страхового випадку, надав для огляду пошкоджений автомобіль, а також вчинив інші дії, передбачені законодавством України у сфері страхування. Таким чином, відмова страхової компанії у виплаті позивачу страхового відшкодування є безпідставною та необґрунтованою. Просить апеляційну скаргу представника ПрАТ «СК «Юнівес» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Александрова Д.О., у якому зазначає, що ОСОБА_1 , як заподіювач шкоди, та його страховик ПрАТ «СК «Юнівес» є відповідальними особами за завдані йому збитки. Однак ПрАТ «СК «Юнівес» за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому законом. Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку, тобто, відповідачем ОСОБА_1 . Наведене узгоджується із правовою позицією, яка наведена у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 331/6395/18. Також вважає, що прохання в апеляційній скарзі про скасування рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставним, оскільки представником ОСОБА_1 не зазначено в чому полягає незаконність рішення суду в цій частині.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року зупинено апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 147/66/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, з підстави наявності виключної правової проблеми і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року поновлено апеляційне провадження у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 80 000 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПрАТ «СК «Юнівес» - Микитюка Д.О. та апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Александрова Д.О., підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником автомобіля Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.54, 202, т.1).

01 листопада 2016 року о 19 год 15 хв. на Набережному шосе у місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля марки «Сеат», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , автомобіля марки «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля «Тойота», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 , та автомобіля марки «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 , який не дотримався вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 12.1, 13.1 ПДР України, унаслідок чого всі чотири автомобіля зазнали технічних пошкоджень.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року, провадження відносно ОСОБА_5 закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України (а.с.39-42, т.1). Судами встановлено, що у діях ОСОБА_5 невідповідностей вимог ПДР України не вбачалося, а дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 12.1, 13.1 ПДР України і знаходяться у причинному зв`язку із настанням даної ДТП, що підтверджується висновком експерта від 27 жовтня 2017 року (а.с.126-136, т.1).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року, є доказом вини ОСОБА_1 у вказаній вище ДТП, його вина перебуває у причинно - наслідковому зв`язку із завданими позивачу ОСОБА_2 матеріальних збитків, внаслідок пошкодження його автомобіля марки «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , була застрахована в ПрАТ «СК «Юнівес» згідно договору обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9891531 зі строком дії з 25 червня 2016 року по 24 червня 2017 року, розмір франшизи - 00 грн 00 коп., ліміт майнової відповідальності - 100 000 грн 00 коп. (а.с.55, т.1). Відповідач ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП керував вказаним автомобілем на належній правовій підставі.

04 листопада 2016 року позивач ОСОБА_2 повідомив ПрАТ «СК «Юнівес» про ДТП, яке мало місце 01 листопада 2016 року, подавши письмове повідомлення про ДТП (а.с.56, 107, т.1).

Згідно звіту № 091216-2 від 09 грудня 2016 року про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , складеного СПД ОСОБА_7 на замовлення ПрАТ «СК «Юнівес», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 48 410 грн 36 коп. (а.с.187-198, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що з метою визначення розміру збитку, позивач замовив проведення автотоварознавчого дослідження.

Згідно калькуляції й акту виконаних робіт, складених станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_6 від 19 липня 2017 року, вартість збитку, завданого власнику автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , визначено як вартість відновлювального ремонту цього автомобіля та становить 75 000 грн. 00 коп. (а.с.86-87, т.1).

19 липня 2017 року позивач сплатив ФОП ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 75 000 грн 00 коп. за ремонт автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 19-07-01 від 19 липня 2017 року (а.с.88, т.1).

13 квітня 2018 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Юнівес» із заявою про виплату страхового відшкодування, до якої додав копію постанови Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року (а.с.61, т.1).

Листом від 06 червня 2018 року за №18/06/06-19 ПрАТ «СК «Юнівес» повідомило ОСОБА_2 , що заяву про страхове відшкодування ним було подано до ПрАТ «СК «Юнівес» більше ніж через рік з моменту скоєння ДТП, у зв`язку з чим на підставі пункту 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV ПрАТ «СК «Юнівес» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування (а.с.62, 108, т.1).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування" (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини 2 та 4 статті 14 ЦК України)

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

За загальним принципом, відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина 4 статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (ч.1 ст.259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статі 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) слід дійти висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Відповідно до пункту 35.1 статті 35 Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Отже правом на звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування наділена виключно особа, яка має право на отримання такого відшкодування, зокрема потерпілий.

У даному випадку ОСОБА_2 , як потерпілий у ДТП, набув безспірне право на звернення до страховика із заявою про отримання страхового відшкодування 22 червня 2018 року, тобто, з моменту набранням законної сили постанови Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року, якою встановлено винуватця ДТП, під час якої було пошкоджено автомобіль позивача, а саме встановлено, що дії ОСОБА_1 , як водія застрахованого у ПрАТ «СК «Юнівес» автомобіля, не відповідали вимогам ПДР і знаходяться у причинному зв`язку із настанням даної ДТП.

Водночас до набрання законної сили постанови Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року існував невирішений судовий спір щодо особи, відповідальної за спричинені позивачу матеріальні збитки.

Аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, та враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку ОСОБА_2 як потерпіла особа, мав право на пред`явлення вимоги до страховика винної у спричиненні шкоди особи - ПрАТ «СК «Юнівес» про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

Тому враховуючи, що страховий випадок (ДТП) мав місце 01 листопада 20016 року, а з заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 звернувся до страховика винуватця ДТП - ПрАТ «СК «Юнівес» 13 квітня 2018 року, тобто, в межах строку позовної давності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про незаконну відмову ПрАТ «СК «Юнівес» у виплаті ОСОБА_2 страхового відшкодування на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV.

Доводи апеляційної скарги представника ПрАТ «СК «Юнівес» про те, що передбаченийпідпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статі 37 Закону № 1961-IV річний строк на подання заяви до страховика про страхове відшкодування є присіченим і поновленню не підлягає, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки ці доводи суперечать наведеним вище правовим висновкам, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону №1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналіз статті 1194 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, страховик відповідальної особи, яка винна у ДТП, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону №1961-IV здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (у разі наявності такої різниці) на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Аналогічний висновок мітиться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №227/2996/16-ц.

Відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як зазначалося вище, згідно звіту № 091216-2 від 09 грудня 2016 року, складеного СПД ОСОБА_7 на замовлення ПрАТ «СК «Юнівес», вартість збитку, завданого автомобілю «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 48 410 грн 36 коп.

Також встановлено, що позивачем ОСОБА_2 було самостійно відремонтовано належний йому автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 ., і згідно калькуляції та акту виконаних робіт, складених станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_6 від 19 липня 2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 ., становить 75 000 грн. 00 коп., які були сплачені ОСОБА_2 відповідно до платіжної квитанції до прибуткового касового ордеру № 19-07-01 від 19 липня 2017 року.

Вказаний розмір витрат ОСОБА_2 на відновлення автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , відповідачами не заперечувався, а тому з урахуванням встановленого статтями 12, 81 ЦПК України принципу змагальності цивільного судочинства у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для сумніву у правильності визначеного станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_6 від 19 липня 2017 року розміру вартості відновлювального ремонту автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 ., у сумі 75 000 грн 00 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивача підлягають стягненню реальні збитки у розмірі 48 410 грн 36 коп., а з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України, що становить 26 589 грн 64 коп. (75 000 грн 00 коп. - 48 410 грн 36 коп.).

Даний висновок суду узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, наведений у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №227/2996/16-ц, який на час перегляду справи апеляційним судом є незмінним.

Тому доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Александрова Д.О. про те, що відшкодування шкоди має здійснюватися виключно страховою компанією, оскільки цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_4 , була застрахована у ПрАТ «СК «Юнівес» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/9891531 з лімітом відповідальності за завдану шкоду - 100 000 грн 00 коп., а вартість матеріального збитку, завданого іншому учаснику ДТП, є меншою ніж ліміт відповідальності страховика, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Александрова Д.О. в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано правовий висновок, який наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у зазначених скаржником справах та у даній справі, яка є предметом апеляційного перегляду, встановлені різні фактичні обставини.

Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи містяться два висновки про розмір шкоди, заподіяної позивачу внаслідок ДТП, які відрізняються між собою, а тому такий розмір є не доведеним, виходячи з такого.

Як зазначалося вище, згідно звіту № 091216-2 від 09 грудня 2016 року, складеного СПД ОСОБА_7 на замовлення ПрАТ «СК «Юнівес», вартість збитку, завданого автомобілю «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 48 410 грн 36 коп.

Також у матеріалах справи наявний звіт №116887 від 21 листопада 2016 року, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 на замовлення акціонерного товариства «Просто Страхування», про визначення розміру заподіяної шкоди автомобілю «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.68-72, т.1).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що акціонерне товариство «Просто Страхування» не є учасником даної справи, а тому складений на його замовлення звіт №116887 від 21 листопада 2016 року не підлягає врахуванню при визначенні розміру страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано керувався даними звіту № 091216-2 від 09 грудня 2016 року, складеного СПД ОСОБА_7 на замовлення страховика - ПрАТ «СК «Юнівес», який є відповідачем у даній справі.

Стверджуючи в апеляційній скарзі про те, що розмір завданої потерпілому шкоди є недоведеним, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Александров Д.О., не зверталися ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду, з клопотанням про призначення у справі відповідної судової автотехнічної експертизи, хоча таке право їм було роз`яснено судом першої інстанції.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_13 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн 00 коп., суд першої інстанції правильно керувався статтями 23,1167 ЦК України й виходив із того, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , позивачу завдана моральна шкода, як полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір заподіяної позивачу моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Інші доводи та обставини, на які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» - Микитюка Дениса Олександровича та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Александрова Дмитра Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: