Справа № 366/2685/21
Провадження № 2/366/108/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року Іванківський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Ткаченка Ю.В., при секретарі Євтушенко В.Д., за участю сторін: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Сидорової Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванків Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариство «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 (далі Позивач, Клієнт) звернувся до Іванківського районного суду Київської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі Відповідач, Банк) про визнання кредитного договору недійсним.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він 18 травня 2020 року в магазині «Фокстрот», що знаходиться за адресою: 50000, Дніпропетровська область м. Нікополь вул. Електрометалургів, буд. 42 г, зареєстрованого, як ТОВ «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» придбав телефон у розстрочку, вартістю 14017 грн. (чотирнадцять тисяч сімнадцять гривень).

Згідно Угоди про надання кредиту № 592363023 від 18.05.2020 p., AT «Альфа-Банк» було надано позивачу споживчий кредит у розмірі 13817, 90 грн. (тринадцять тисяч вісімсот сімнадцять гривень дев`яносто копійок) для оплати, придбаного в магазині «Фокстрот» телефону. Також була встановлена сума кредитного ліміту у розмірі 7000 грн. (сім тисяч гривень).

Співробітники магазину запропонували оформити кредитну карту АТ «Альфа-Банку» для здійснення подальших щомісячних платежів за телефон. Після отримання картки позивач здійснював щомісячні платежі за телефон, на відкритий на карті рахунок. На дану карту позивача почали надходити кредитні ліміти, хоча він їх і не замовляв, оскільки метою оформлення картки була сплата кредиту за телефон.

Враховуючи, що на той момент позивач потребував грошових коштів для оплати вартості телефону та мав намір повертати їх своєчасно, він погодився на умови банку.

Позивач зазначає, що користувався наданим кредитом та своєчасно повертав запозичені грошові кошти, але сума боргу не зменшувалася, навіть коли він повністю погасив кредит за телефон. Позивач вказує, що кредитний ліміт збільшувався банківською установою самостійно без його згоди.

Незважаючи на те, що позивачем було сплачено кредит за телефон, наразі йому нараховуються великі відсотки та борг у розмірі 28539,36 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятсот тридцять дев`ять гривень тридцять шість копійок).

Позивач вважає вимоги AT «АЛЬФА - БАНК» про погашення заборгованості є безпідставними, оскільки йому не роз`яснювалися умови Договору, порядок нарахування штрафних санкцій, а також йому було видано банківську картку.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що мови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань).

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені права споживачів під час придбання, замовлення або використання продукції, в тому числі, на інформацію.

Позивач звертає свою увагу на те, що на момент отримання грошових коштів йому не було надано достовірної інформації, в тому числі, про проценти за користування кредитом, йому просто було видана банківська картка.

У зв`язку з відсутністю у позивача спеціальних знань в області права, він вимушений звернутися за кваліфікованою правовою допомогою до юридичної компанії, в касу якої ним було сплачено 17 327, 50 грн. (сімнадцять тисяч триста двадцять сім гривень п`ятдесят копійок), які є його збитками, понесеними з вини Відповідача, внаслідок порушення норм діючого законодавства про захист прав споживачів та його прав.

01.07.2021 року Позивачем на адресу Відповідача була направлена претензія з вимогою припинити протиправні дії, спрямовані на примушування його до виконання зобов`язань щодо погашення незаконно нарахованої заборгованості та відсотків по кредиту, а також виплатити на його користь грошову компенсацію за спричинення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень) та сплати збитки, у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 10150 грн. (десять тисяч сто п`ятдесят гривень).

Станом на день подачі позовної заяви до суду, його вимоги залишені поза увагою банку.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, позивач звернувся до суду з позовною заявою та просить суд:

- Визнати недійсною Угоду про надання кредиту № 592363023 від 18.05.2020 p., укладену між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк»;

- Застосувати наслідки недійсності правочину щодо Угоди про надання кредиту від 18.05.2020 року, укладеної між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» у вигляді реституції;

- Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на його користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 17 327 (сімнадцять тисяч триста двадцять сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с. 43).

Розгляд підготовчого судового засідання, яке призначене на 19.11.2021 року, було відкладено за клопотанням представника відповідача (а.с. 47).

30 листопада 2021 від представника АТ «Альфа-Банк» - адвоката Тищенко К.О. до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідач просить суд прийняти дані пояснення та врахувати їх під час розгляду справи та прийняття рішення по справі, посилаючись на те, що у порушення наведених норм позивач не надав жодних доказів того, що Банком вчинялись будь-які дії щодо введення позивача в оману при укладенні Договору, а підписанням договір оферти, позивач підтвердив, що умови Договору йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Сторони досягли згоди з усіх істотним умов Договору та вподальшому укладали додаткові угоди та позичальник виконував умови кредитного договору (а.с. 53-57).

Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 81).

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.

Представник Відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвокат Сидорова Ю.В. у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, категорично заперечувала проти задоволення позову, вважає його необґрунтованим та безпідставним. Надала суду аналогічні пояснення, викладені в письмових поясненнях по справі.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 18 травня 2020 року між Aкціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір Оферти на укладання угоди про надання кредиту № 592363023, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Згідно умов Договору позичальник отримав споживчий кредит у сумі 13817,90 грн. (тринадцять тисяч вісімсот сімнадцять гривень дев`яносто копійок), за користування яким була встановлена процентна ставка 00,1% річних, тип процентної ставки фіксований, дата повернення кредиту 19.09.2022 року (а.с. 60).

Разом з підписанням кредитного договору, Сторонами договору був підписаний Додаток № 1 до кредитного договору «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг». У зазначеному додатку наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, дата видачі кредиту, термін користування кредитом та інша інформація передбачена ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме п. 4 ч .4 ст. 11 даного Закону (а.с. 61).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У постанові Верховного Суду у від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статтею 629 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи слідує, що АT «Альфа-Банк» свої зобов`язання перед Позивачем виконав в повному обсязі, ознайомив з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту та надав кредитні кошти на задоволення споживчих потреб. Власноручний підпис ОСОБА_1 свідчить, що Позивач, на час укладання кредитного договору згоден з усіма умовами і відповідно зобов`язується виконувати зазначені умови належним чином. Жодних зауважень чи застережень у Позивача на момент укладення та підписання договору - не було. Підписання свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, означені у договорах.

Однак, у своєму позові Позивач стверджує на необізнаність про умови кредитного договору, що під час підписання якого йому не був наданий час на ознайомлення з його умовами, при цьому, Позивач не надав суду жодного доказу, на підтвердження викладених обставин.

ВСУ у своєму узагальненні від 24.11.2008р «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив що «помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».

Крім того, у разі не згоди з умовами кредитного договору, Позивач міг звернутись до Банку з пропозицією про розірвання кредитного договору з поверненням отриманих коштів від банку. Згідно ч. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Таким чином, враховуючи що Позивач не звернувся з письмовою вимогою до кредитора у передбачений строк (14 днів), спростовує посилання, про порушення його прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору. Також з боку Позивача не було проведено дій з повернення кредитних коштів.

Згідно частини першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;

2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;

3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;

4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;

5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;

7) ціну продукції визначено неналежним чином;

8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Аналізуючи у сукупності викладену інформацію, можливо дійти висновку, що порушень ЗУ «Про захист прав споживачів» не вбачається, якщо у позичальника існували заперечення або додаткові питання при укладенні або після укладення договорів що оскаржуються, то мав повне право у передбаченому законом порядку згідно ЗУ «Про захист прав споживачів» у 14 денний термін, з вимогою до кредитора, про нападання йому інформації, або укладений кредитний договір не відповідає його дійсним намірам.

Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року: «Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Крім того, аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 21.02.2018 року по справі № 266/2084/16-ц провадження № 61-І77св17: «Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення - іпотечним договором. Умовами договору визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови».

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України).

Отже, звертаючись до суду із даним позовом, позивач зобов`язаний довести, яким чином дії з виконання Договору порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Відповідно до ПРАВОВОЇ ПОЗИЦІЇ, викладеній в Постанові ВСУ від 10.06.2015 року по справі № 6-449цс15 встановлено: «Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування.

Матеріалами справи підтверджують, що 18 травня 2020 року позивач ознайомився з паспортом споживчого кредиту, анкетою-заявою про акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту, Додатком №1 до кредитного договору (графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), що підтверджується підписом позивача.

Отже, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та інформацією про реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, укладаючи кредитний договір № 592363023 від 18.05.2020, та своїм підписом на документах позивач погодився із усіма умовами кредитування, а отже, було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 18.05.2020 позивач самостійно звернувся до відділення АТ «Альфа-банк» з метою отримання кредиту, з умовами кредитування позивач ознайомився, що стверджується його підписом на Анкеті-заявці, у паспорті споживчого кредиту, а також у графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Між тим, слід зазначити, що позивач не скористався своїм правом відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів у порядку, передбаченому Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, враховуючи, що матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону, а вимоги позивача про недійсність кредитного договору № 592363023 з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про визнання недійсною Угоди про надання кредиту № 592363023 від 18.05.2020 року.

Щодо вимог про застосування наслідків недійсності правочину щодо Угоди про надання кредиту у вигляді реституції, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Пунктом 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази на підставі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача належним чином не доведено та не обґрунтовано вимоги позову, а тому в його задоволенні належить відмовити.

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 17327,50грн. (сімнадцять тисяч , суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази:

1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо);

2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо);

3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.);

4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно з матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивачем надано лише два Акти про надання юридичних послуг (а.с. 14-17) та остаточний розрахунок суми судових витрат (витрати на правову допомогу). Однак, позивачем не надані суду Договори про надання правовї допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат (витрат на правову допомогу).

Також доводи позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 17327,50 грн. (сімнадцять тисяч триста двадцять сім гривень п`ятдесят копійок) є безпідставними, оскільки позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а за наслідком розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що підстави для розподілу судових витрат між сторони відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 99 Конституції України, ЦК України, ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариство «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Іванківський районний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 27 січня 2022 року

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» , місце знаходження: 03150, м. Київ вул. Велика Васильківська, буд. 100

Суддя : Ю.В. Ткаченко