Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Сірант Т. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Зазначала, що відповідно до договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_1 від 22.12.2010, ОСОБА_1 отримав від неї у борг суму у розмірі 320 000 грн., що на момент передачі коштів є еквівалентом 40 000 дол. США, що підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_1 .

У день передачі коштів, ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2017 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Таким чином, кошти в сумі 320 000 грн, отимані за розпискою від 22.12.2010 для придбання квартири, визнаної рішенням суду спільною власністю подружжя, є також спільною власністю відповідачів.

У зв`язку з тим, що кошти у розмірі 320 000 грн., отримані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї для придбання квартири, у ОСОБА_3 також виникло зобов`язання за розпискою.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь 320 000 заборгованості за договором позики від 22.12.2010.

ОСОБА_3 у відзиві на позов вказала на те, що зміст розписки від 22.12.2010 не містить обов`язку ОСОБА_1 з повернення грошових коштів ОСОБА_1 з визначенням конкретного строку та суми, яка підлягає поверненню.

Таким чином, факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_1 не свідчить про ту обставину, що між ними виникли саме боргові зобов`язання.

До того ж, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2017, яке набрало законної сили, не встановлено тієї обставини, що грошові кошти у розмірі 320 000 грн., отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_1 на підставі розписки були саме тими грошовими коштами, за які була придбана квартира, яка в подальшому була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ураховуючи те, що позивачем не доведено факт того, що кошти у розмірі 320 000 грн. були отримані та витрачені ОСОБА_1 в інтересах сім`ї на придбання квартири, а тому у ОСОБА_3 не виникло жодного зобов`язання з повернення грошових коштів згідно розписки від 22.12.2010.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначила, що твердження ОСОБА_3 про те, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 згідно розписки не свідчить про ту обставину, що між ними виникли саме боргові зобов`язання не відповідає дійсності, оскільки згідно розписки від 22.12.2010 ОСОБА_1 зобов`язується, у випадку звернення до суду, виплатити моральну та матеріальну компенсацію в повному обсязі у розмірі 340 000 грн.

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2017 у справі № 758/5029/16-ц було встановлено, що кошти, отримані за розпискою у розмірі 320 000 грн. не є особистими коштами ОСОБА_1 , схиляючись до того, що кошти, за які була придбана квартира є спільними коштами сторін.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2017 було встановлено, що квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти сторін та для сумісного проживання в квартирі.

При цьому, жодна зі сторін не оспорювала факту отримання грошових коштів за розпискою від 22.12.2010.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила задовольнити її позов у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила розглядати справу за її та позивача відсутності та вказала на те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача та її представника.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд ухвалив відповідно до ст. 223 ЦПК України розглядати справу за відсутності ОСОБА_3 , яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 22.12.2010 ОСОБА_1 було складено розписку, відповідно до якої він отримав кошти від своєї сестри ОСОБА_1 в сумі 320 000 грн (еквівалент на 22.12.2010 складає 40 000 дол. США) для придбання квартири, за що в замін подарував ОСОБА_1 1/3 частини квартири по АДРЕСА_2 .

Кошти отримав у повному обсязі, претензій до ОСОБА_1 не має.

У випадку звернення до суду з його сторони, або зі сторони його близьких зобов`язується виплатити моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі в сумі 340 000 грн., що станом на 22.10.2010 еквівалентно 45 000 дол. США (а.с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку що встановлені договором.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий висновок суду узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів того, що ОСОБА_1 отримав суму у розмірі 320 000 грн. у борг позивачем суду не надано.

Розписка не містить обов`язку ОСОБА_1 повернути отримані кошти, а лише вказує на факт отримання їх від ОСОБА_1 , при цьому, умовами розписки передбачено, що ОСОБА_1 взамін на отримані кошти дарує ОСОБА_1 1/3 квартири.

Отже, надана позивачем розписка не є доказом того, що між сторонами було укладено договір позики.

Ураховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 76-81, 128, 141, 223, 263 ЦПК України, ст. ст. 509, 526, 527, 610, 611, 612, 629, 1047, 1048 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Світлана ЗАХАРЧУК