КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/970/2022
Справа 369/9878/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Дубас Т.В. в м. Київ 25 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа Гарант" про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 15941,53 грн. та моральну шкоду 20000 грн., з ТДВ "Страхова компанія "Альфа Гарант" завдану матеріальну шкоду в розмірі 298,52 грн.

Позов мотивований тим, що 24 липня 2019 року приблизно о 13:10 на вул. Садова, 8 в с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області з вини водія ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем КІА Picanto д.н.з. НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено належній позивачеві на праві власності транспортний засіб ВАЗ 2104, д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На час пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована з ТДВ СК "Альфа Гарант" згідно полісу № АМ- від 24 жовтня 2018 року, згідно з яким страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100000 грн., розмір франшизи - 2000 грн. За результатами звернення до ТДВ СК "Альфа Гарант" останнім сплачено на її особовий рахунок страхове відшкодування в розмірі 11328,41 грн.

Не погодившись з вказаною сумою, вона звернулася до ФОП ОСОБА_4 щодо отримання незалежного звіту про оцінку вартості збитку, нанесеного їй внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, за що сплатила 1500 грн. Відповідно до звіту про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту - 21613,90 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 16310,84 грн.

Вказувала, що на звернення до ТДВ СК "Альфа Гарант" щодо роз`яснення причин сплати лише 11293,85 грн., а не 15952,62 грн., що є вартістю відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу за їх розрахунком, страхова компанія повідомила, що в разі, коли відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. Також, оскільки поліс передбачає франшизу 2000 грн., сума страхового відшкодування була сплачена в розмірі 11293,85 грн. Разом з тим, враховуючи звіт ФОП ОСОБА_4 , відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 16310,84 грн., якщо не враховувати 20 % ПДВ, становить 13592,37 грн. Крім того, якщо від вказаної суми відняти 2000 грн. франшизи, сума, яку мала сплатити ТДВ СК "Альфа Гарант", становитиме 11592,37 грн., а сума, яку сплатила вказана страхова компанія, становить 11293,85 грн., що на 298,52 грн. менше, тобто страхова компанія зобов`язана доплатити цю суму.

Також, враховуючи, що відповідно до звіту ФОП ОСОБА_4 вартість відновлювального ремонту становить 21613,90 грн., а страхова компанія повинна сплатити лише 11592,37 грн., слід прийти до висновку про стягнення різниці 10021,53 грн. з винуватця дорожньо-транспортної пригоди, а саме з ОСОБА_1 , оскільки до даної суми включено франшизу 2000 грн. Водночас, з ОСОБА_1 слід стягнути 1500 грн. витрат, понесених на проведення незалежного звіту про оцінку вартості збитку, нанесеного їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 1200 грн. за евакуатор, а також 3220 грн. оплати за стоянку транспортного засобу, всього 15941 грн.

Крім того, зазначала, що в результаті пошкодження її автомобіля, яким вона користується впродовж тривалого часу, їй були завдані душевні страждання, відбулась повна зміна її планів на відпочинок, крім того, до цього часу з боку відповідача не було проведено жодного відшкодування навіть частини завданої шкоди. Моральну шкоду оцінює в 20000 грн., яку вважає справедливою та співмірною.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування завданої матеріальної шкоди 10021,53 грн., витрати на складання звіту 1500 грн., з ТДВ "Страхова компанія "Альфа Гарант" на користь ОСОБА_3 відшкодування завданої матеріальної шкоди 298,52 грн., в задоволенні решти позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року в частині задоволення позову та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові, стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору та правової допомоги адвоката в суді першої та апеляційної інстанцій.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на зміст ст. 1166, 1187, 988, 1194, 22 ЦК України, ст. 22, 28, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц, постанову Верховного Суду від 10 березня 2020 року в справі № 761/2941/17.

Наголошувала, що Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а отже саме страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, зобов`язаний сплатити потерпілій розмір завданої шкоди.

Фактичний розмір шкоди (матеріального збитку), завданої позивачу в цій справі, підтверджується аварійним сертифікатом 26-D/57/0 від 02 серпня 2019 року - 15952,62 грн. та/або звітом № 0179-VV від 29 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_4 - 16310,84 грн. Вказаний розмір шкоди (збитку) в обох випадках не перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому повинен бути сплачений саме страховою компанією.

Зазначала, що доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Отже, у випадку проведення позивачем ремонту пошкодженого автомобіля (після його проведення та оплати позивачем) сума ПДВ у розмірі 2658,77 грн. повинна бути доплачена позивачу саме страховою компанією, а тому вимога позивача про стягнення цієї суми з ОСОБА_1 є безпідставною. Тому суд першої інстанції безпідставно стягнув з винної особи вказану суму ПДВ в розмірі 2658,77 грн.

Вважала, що сума франшизи не може бути стягнута з неї за рішенням суду, оскільки позивач за виплатою франшизи до неї жодного разу не звертався, а тому його право на отримання франшизи не було порушене. Отже, суд безпідставно стягнув з відповідача франшизу в розмірі 2000 грн.

Не погоджувалася зі стягненням з неї витрат на проведення оцінки в розмірі 1500 грн., оскільки це було викликане незгодою позивача з оцінкою страхової компанії, в чому вини ОСОБА_1 немає, а отже і відповідальність у неї виникнути не може.

Вказувала, що вимушена була звернутися за правовою допомогою до адвоката, в зв`язку з чим нею були понесені витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10450 грн. і надано докази на їх підтвердження. З урахуванням пропорційності задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягало стягненню 7106 грн. витрат на правничу допомогу адвоката, однак суд першої інстанції проігнорував заяву відповідача про стягнення судових витрат. Захищаючи свої права в апеляційному суді, ОСОБА_1 знову буде нести витрати на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 10000 грн., докази чого будуть надані після розгляду апеляційної скарги по суті.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 , тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості матеріального збитку, завданого позивачеві внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки вартість матеріального збитку складає 21613,46 грн., а страховою компанією сплачено кошти в розмірі 11293,85 грн. без врахування франшизи та ПДВ, з ОСОБА_1 слід стягнути різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові та страховим відшкодуванням, а саме 10021,53 грн., а також витрати на складання звіту в сумі 1500 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_3 є власником автомобіля ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 13).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню. Встановлено, що 24 липня 2019 року приблизно о 13:10 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом КІА Picanto д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Садова 8 в с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області не врахувала дорожньої обстановки, не дотрималася безпечного бокового інтервалу, допустила зіткнення з припаркованим транспортним засобом ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження, своїми діями водій ОСОБА_1 порушила п. 13.1 ПДР (а. с. 14).

Станом на день дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ "СК "Альфа Гарант" за полісом № АМ/8184198, згідно якого страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну, становить 100000 грн., франшиза 2000 грн. (а. с. 62).

На а. с. 94 - 95 знаходиться копія протоколу огляду транспортного засобу від 02 серпня 2018 року за участі власника, яка з протоколом ознайомилась, відмовилась від підпису.

На а. с. 20 знаходиться копія довідки АТ КБ "ПриватБанк" від 04 жовтня 2019 року, згідно якої 18 вересня 2019 року на рахунок ОСОБА_3 було зараховано 11293,85 грн. від ТДВ СК "Альфа-Гарант" з коментарем до платежу "страхове відшкодування".

На а. с. 19 знаходиться копія відповіді ТДВ СК "Альфа Гарант" на ім`я ОСОБА_5 від 18 грудня 2019 року, в якій страхова компанія роз`яснила порядок розрахунку розміру страхового відшкодування, на підставі якого було проведено виплату в розмірі 11293,85 грн.

На а. с. 15 знаходиться копія аварійного сертифікату 26-D/57/0 з розрахунку вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу ВАЗ 21043 (д.н.з. НОМЕР_2 ), вартість відновлювального ремонту транспортного засобу згідно ремонтної калькуляції становить 20010,46 грн. з ПДВ, коефіцієнт фізичного зносу 0,7, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням фізичного зносу становить 15952,62 грн., таким чином, вартість (розмір) матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, приймається рівним вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин: 15952,62 грн. з урахуванням ПДВ 13293,85 грн.

29 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_3 склав звіт № 0179-VV про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ), згідно якого вартість відновлювального ремонту КТЗ з врахуванням ПДВ - 21613,90 грн., вартість відновлювального ремонту КТЗ з врахуванням фізичного зносу та ВТВ - 16310,84 грн., вартість матеріального збитку - 16310,84 грн. (а. с. 21).

Вартість проведення оцінки вартості збитку ФОП ОСОБА_4 становить 1500 грн. (а. с. 22).

На а. с. 107 знаходиться заява ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10450 грн., до якої додані звіт від 06 липня 2021 року про виконання доручення за договором про надання правової допомоги, з переліком виконаних робіт і часом, витраченим на їх виконання, загальною вартістю 10450 грн.; копія квитанції до прибуткового касового ордера від 05 липня 2021 року про прийняття адвокатом Кобилецьким В.В. 10500 грн. від ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 12 жовтня 2020 р. по справі № 369/9878/20, а також копію договору про надання правової допомоги від 12 жовтня 2020 року, укладеного адвокатом Кобилецьким В.В. з ОСОБА_1 , за умовами якого адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта, які узгоджуються сторонами у письмовій формі, а клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар в розмірі та в строк, визначені цим договором. Згідно п. 7 договору, гонорар адвоката визначається з розрахунку 950 грн. за годину роботи адвоката.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина водія ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною згідно постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2019 року.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом першої інстанції було встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставина дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача ОСОБА_1 та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 11592,62 грн. Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі N 754/1114/15-ц (провадження N 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі N 755/5374/18 (провадження N 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі N 756/2632/17 (провадження N 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов правильного висновку, що позивач має право на відшкодування у повному обсязі вартості втраченого майна, тобто пошкоджень, яких зазнав її автомобіль, тому стягнення різниці між сумою, необхідною для відновлення її майна, та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією та франшизи, з відповідача як з винної особи відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що позивач у справі пред`явила позовні вимоги до неналежного відповідача у справі, є необґрунтованими та спростовуються вищевказаними нормами законодавства.

Також безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та Верховного Суду від 10 березня 2020 у справі N 761/2941/17 (провадження № 61-8483св19), оскільки в указаних справах та у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, різні фактичні обставини справи.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 страхової виплати із врахуванням податку на додану вартість, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Разом із тим, оскільки відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) здійснене у повному обсязі вартості втраченого майна без урахування зносу, відтак п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в даному випадку застосуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з відповідача франшизи в розмірі 2000 грн. з тих підстав, що позивач не зверталася до ОСОБА_1 за виплатою цих сум, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на те, що право позивача на отримання франшизи відповідачем фактично не заперечується, і оскільки законом не визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання даного спору, а відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦПК України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Також апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 1500 грн. витрат, пов`язаних зі складанням звіту про оцінку вартості збитку.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, оскільки звіт № 0179-VV про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) від 29 вересня 2019 року, не визнавався неналежним чи недопустимим доказом, і на підставі саме цього доказу судом першої інстанції встановлено розмір майнової шкоди, завданої позивачу діями відповідача ОСОБА_1 , витрати позивача на складання цього звіту вважаються витратами, пов`язаними з розглядом справи, та обґрунтовано покладені судом першої інстанції на відповідача ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що судом не було вирішено клопотання відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції є необґрунтованим, оскільки відповідно до статті 270 ЦПК України невирішення судом питання про судові витрати є підставою для ухвалення додаткового рішення, а не підставою для його скасування, як помилково вважає відповідач.

Суд першої інстанції питання про судові витрати не вирішив, тому таке питання належить вирішувати шляхом ухвалення додаткового рішення у справі згідно приписів статті 270 ЦПК України, а не шляхом скасування оскаржуваного судового рішення у справі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та переоцінки доказів, які були належно оцінені судом, не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.