Справа № 462/9620/21
УХВАЛА

04 січня 2022 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Галайко Н. М.,

за участі секретаря судового засідання Любінець В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові подання державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Николишин Яни Андріївни про примусове проникнення до житла боржника, -

встановив:

Державний виконавець Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Николишин Я. А. звернулася у суд із поданням про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 .

На обґрунтування вимог зазначила, що у Залізничному відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 34706758 щодо виконання виконавчого листа № 2-3536/11 виданого 25.12.2011 року Франківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, починаючи з 01.05.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

15.10.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

У процесі примусового виконання встановлено, що боржнику на праві власності належить нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 439 ЦПК України, суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Державний виконавець Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Николишин Я. А. у судове засідання не з`явилася, у поданні просила повідомити про прийняте судом рішення.

Заінтересовані особи на розгляд справи не викликались, відповідно до ч. 2 ст. 439 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, даючи законну та правову оцінку доказам у справі, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що у Залізничному відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 34706758 щодо виконання виконавчого листа № 2-3536/11 виданого 25.12.2011 року Франківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, починаючи з 01.05.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

15.10.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Державний виконавець зазначає, що 01.04.2021 року складено акт державного виконавця яким встановлено, що при виході за адресою (місця реєстрації боржника) вказаною у матеріалах виконавчого провадження, АДРЕСА_1 о 16 год. 40 хв. ніхто двері не відкрив, однак такий акт відсутній у матеріалах справи.

Окрім цього, у матеріалах справи відсутні відомості на які державний виконавець посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема про те, що згідно відповіді на запит №: 112807941 до Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржника - фізичної особи - інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня, а також не долучено відповідь на запит № 112807953 до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи - юридичну особу або фізичну особу - про те, що підприємця знято з обліку у контролюючих органах.

Відсутня також відповідь на запит № до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - щодо відсутності даних про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

Відсутня відповідь № , про те, що у Пенсійного фонду України інформації щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не знайдено, окрім цього у матеріалах справи відсутня аналогічна відповідь, отримана щодо запиту № до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи.

Також, державний виконавець не долучив до матеріалів справи: повторно винесену постанову від 24.11.2021 року про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника та направлена до банків, які являються участиками обміну; повторно направлений виклик від 24.11.2021 року державного виконавця із зобов`язанням ОСОБА_1 з`явитися до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові; відповіді АТ «Альфа-Банк», АТ АКБ «Львів», АТ « Банк інвестицій та заощаджень», АТ «Банк Кредит Дніпро», АТ «АКБ «Конкорд», АТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «А-Банк», АТ «Полтава-Банк», АТ «Сбербанк» постанова про арешт коштів боржника; відповідь Державного центру зайнятості Львівського обласного центру зайнятості Львівський міський центр зайнятості від 26.04.2021 року № 04-1699/21 про те, що ОСОБА_1 на обліку у Львівському МЦЗ не перебуває; відповіді ГУ Держпраці у Львівській області від 20.04.2021 року № 6214/1/09-10 про те, що за фізичною особою боржником не зареєстровано рухомого майна, що підлягає реєстрації або взяттю на облік відповідно до наданих повноважень; відповіді ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 23.04.2021 року № 8-13- 0.2-2354/2-21 про те, що земельних ділянок у власності боржника на території області не зареєстровано.

Проте, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 289572543 від 10.12.2021 року у боржника ОСОБА_1 наявна квартира у власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом державного виконавця від 03.12.2021 року стверджується, що державним виконавцем Николишин Я. А. при виході за адресою вказаною у виконавчому документі доступ до квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Частиною 1 ст. 439 ЦПК України встановлено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до діючого законодавства у поданні про примусове проникнення до житла особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, повинні бути зазначені достовірні дані про наявність такого майна у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення.

Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 25.06.2018 року у справі за № 678/282/16-ц.

При цьому, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судове рішення про надання дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння боржника має бути вмотивованим, тобто суду мають бути надані переконливі докази того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів.

Підставою для такого проникнення, як випливає з аналізу наведених положень законодавства, є порушення боржником у виконавчому провадженні, встановлених статтею 19 Закону «Про виконавче провадження» обов`язків, які свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

До таких обов`язків, зокрема, відноситься обов`язок допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Таким чином, юридично важливою обставиною при розгляді подання виконавця про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Вирішуючи питання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, суд повинен встановити, що боржник повідомлений про наявність виконавчого провадження, отримав повідомлення про необхідність бути присутнім при проведенні виконавчих дій та встановити обставини створення перешкод у проведенні виконавчих дій, тим самим, відзначається, що виконавець може звертатись до суду з поданням про примусове проникнення до володіння особи лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань під час примусового виконання рішення суду.

Окрім того, з наданих для дослідження у судове засідання копій матеріалів не вбачається, що державним виконавцем здійснено виклики боржника (не зазначено дати таких), жодних доказів, що такі виклики фактично скеровувались боржнику у матеріалах справи відсутні.

Також, державним виконавцем скеровано лист боржнику від 25.11.2021 року у якому повідомлено, що 03.12.2021 року з 10 год. 00 хв по 11 год. 00 хв. з метою виявлення, опису і арешту майна ОСОБА_1 просить надати доступ до будинку АДРЕСА_1 , однак суду не надано підтвердження надсилання такого листа боржнику, не надано копії трекінгу відправлення вказаного листа, не підтверджено, що таке вручено боржнику.

Відтак, суд встановив, що з матеріалів справи не вбачається, що боржнику взагалі відомо про існуюче відкрите виконавче провадження, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять навіть доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Згідно вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п. 1-4 ч. 9ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника, та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови.

Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.05.2018 року (справа № 916/1605/15-г).

Під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Належним доказом підтвердження надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Таким чином, наведене також може свідчити про необізнаність боржника по вчиненню щодо нього виконавчих дій, оскільки матеріали справи не містять жодного повідомлення, яке йому було особисто вручено.

Матеріали справи містять список № 28 із квитанцією згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, серед адресатів присутній і ОСОБА_1 , однак у матеріалах справи міститься трекінг із зазначенням невдалої спроби вручення. Із списку не можливо визначити якого саме змісту були листи, чого саме вони стосувалися.

Виходячи з вказаного та аналізуючи надані документи, суд дійшов висновку, що подання не підлягає задоволенню, оскільки примусове проникнення до житла або іншого приміщення не є першочерговим засобом, а навпаки є одним з крайніх заходів примусового виконання рішення суду, а матеріали подання не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на свідоме ухилення боржника від виконання рішення суду, що дійсно були вжиті першочергові заходи виконавчого провадження, та вжиття інших заходів виконання не забезпечить його ефективність, що в свою чергу обґрунтовувало б наявність підстав для такого втручання в особисті охоронювані законом права боржника.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Суд дійшов висновку, приймаючи до уваги встановлені обставини, що у задоволенні подання державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Николишин Я. А. про примусове проникнення до житла боржника слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 439 ЦПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні подання державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Николишин Яни Андріївни про примусове проникнення до житла боржника - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Згідно ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Текст ухвали складено 04.01.2022 року.

Суддя/підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Н. М. Галайко