ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/405/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2421/21 Категорія: 310070000 Миколаєнко Т. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

треті особи - Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області; про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що нею 24 липня 2015 року укладено шлюб із ОСОБА_2 , від якого сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що донька сторін проживає разом з нею і що вона створює дитині належні умови для нормального фізичного та духовного розвитку, забезпечує доньку усім необхідним.

Зазначає, що в травні 2021 року ОСОБА_2 зник, а саме поїхав на роботу до м. Києва, де працював на одному із об`єктів «Великого будівництва». Із 12 червня 2021 року з ним припинився зв`язок та його місцезнаходження наразі не відоме. За даним фактом зареєстровано кримінальне провадження за № 0001601 від 23 червня 2021 року та позивачем надано відомості щодо перебування ОСОБА_2 у державному розшуку.

Водночас, ОСОБА_3 бажає разом із донькою тимчасово виїхати за межі України до Республіки Польща, куди вони мають відповідні запрошення.

При цьому, позивач вказує, що Республіка Польща входить до країн Євросоюзу, є економічно більш розвиненою державою, має соціальний рівень захищеності та є абсолютно безпечною країною, так як на її території не відбуваються будь-які воєнні дії. До того ж, позивач попіклувалася про те, щоб навчальний процес доньки під час їхнього перебування у Республіці Польща не переривався. Вважає, що відвідування сусідньої держави відповідає інтересам дитини, сприятиме її всебічному та гармонійному розвитку.

Враховуючи вказані обставини позивач просила суд: надати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд за межі України, а саме до Польщі, терміном на 2 місяці, у супроводі її матері ОСОБА_3 , без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 ; надати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на оформлення проїзних документів до Польщі у період з 01 листопада 2021 року по 29 березня 2024 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження забезпечення її та дитини в іншій державі належними умовами, зокрема, житлом; не вказано конкретної адреси місця перебування дитини на території Польщі; не підтверджено проживання матері позивача у Республіці Польща та можливість останньої матеріально утримувати ОСОБА_3 та її доньку у період їхнього перебування у даній країні; не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та не доведено того, що виїзд за кордон відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині надання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на виїзд за межі України, а саме до Польщі, терміном на 2 місяці, у супроводі її матері ОСОБА_3 та без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини ОСОБА_2 , оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, а сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Щодо позовної вимоги про надання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на оформлення проїзних документів до Польщі у період з 01 листопада 2021 року по 29 березня 2024 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач стверджує про абстрактну загрозу дискримінаційних дій відповідача на майбутнє, а позовна вимога базується лише на припущеннях про те, що її право може бути порушене у майбутньому.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не було з`ясовано всі обставини по справі, у зв`язку з чим суд прийшов до необ`єктивних висновків та виніс незаконне рішення.

Апелянт зазначає, що в процесі судового розгляду у суду виникли питання, на які вона не мала чіткої відповіді, оскільки для точного їх з`ясування потребувався певний час.

Крім того, переклад всіх документів на українську мову ОСОБА_3 не здійснювала, а тому вона не могла надати у судовому засіданні письмових доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Скаржниця вказує, що оскільки судом першої інстанції їй не надано можливості та часу на долучення письмових доказів на підтвердження своїх пояснень, які у судовому засіданні були поставлені під сумнів, тому нею до апеляційної скарги додано такі докази.

Щодо висновків місцевого суду про неподання доказів на підтвердження факту повернення апелянтом та її донькою через два місяці до України, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що такі докази неможливо надати, оскільки не відомо коли саме вона виїде до Польщі, а тому не має змоги придбати білети для повернення назад.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що відповідно до статті 372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис № 14 (а.с. 10).

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 11 листопада 2015 року (а.с. 11).

Відповідно до копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0001601 від 23 червня 2021 року, встановлено, що до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області 22 червня 2021 року надійшли матеріали по заяві ОСОБА_5 про те, що з 19 травня 2021 року її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поїхав на роботу до м. Києва, де працював на одному із об`єктів «Великого будівництва», а з 12 червня 2021 року із ним припинився зв`язок та його місцезнаходження наразі не відоме (а.с. 13).

З копії листа Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області № 12804/46/2021 від 16 серпня 2021 року вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у державному розшуку за Черкаським РУП ГУНП в Черкаській області. РС категорії «розшук» № 231021022 від 02 липня 2021 року (а.с. 14).

Під час розгляду справи судом першої інстанції вірно застосовано положення статтей 7, 141, 150, 153, 155 СК України, статті 313 ЦК України, Конвенції про права дитини, та зроблено правильний висновок, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у судовому засіданні 08 грудня 2021 року позивач не мала можливості подати докази на підтвердження факту проживання її матері в місті Рашин у Польщі, а також фінансової спроможності забезпечити тимчасове проживання її та дитини у Польщі, а ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року про залишення позовної заяви без руху не вказувалося про необхідність надання таких доказів до суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 4 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не бере до уваги докази, долучені ОСОБА_3 до апеляційної скарги, оскільки останньою не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Отже судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачкою не надано доказів, на підтвердження забезпечення її та дитини в іншій державі належними умовами, зокрема, житлом; не вказано конкретної адреси місця перебування дитини на території Польщі; не підтверджено проживання матері позивача у Республіці Польща та можливість останньої матеріально утримувати ОСОБА_3 та її доньку у період їхнього перебування у даній країні; не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та не доведено того, що виїзд за кордон відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, згідно якого було визнано доцільним надання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на виїзд за межі України без згоди батька, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Посилання в апеляційній скарзі на неможливість подання доказів на підтвердження повернення через два місяці до України, так як апелянт не має змоги купити білети, оскільки їй не відома дата виїзду до Польщі, не спростовує висновків місцевого суду щодо того, що ненадання таких доказів позивачем на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2021 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді