Справа № 199/6152/20
(2/199/89/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

12.01.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Мажарі К.Р.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Борсук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобов`язання припинити незаконні дії та повернути майно депоненту, про виселення

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач КП «Жилсервіс-5» ДМР із позовом до ОСОБА_3 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобов`язання відповідача повернути майно депоненту та виселити його із незаконно зайнятих приміщень. (Т.1 а.с.1-6).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2020 року вищевказану позовну заяву залишено без руху. (Т.1 а.с.37)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням недоліків позовної заяви було відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. (Т.1 а.с.47)

25 листопада 2020 року відповідачем ОСОБА_3 подано зустрічний позов до КП «Жилсервіс-5» ДМР, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням гуртожитку, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення. (Т.1 а.с.57-59)

12 січня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №91, виданого у зв`язку із тимчасовим переведенням шляхом відрядження судді, за головуванням якої здійснювався розгляд даної цивільної справи, на роботу на посаду судді до іншого суду, здійснено повторний автоматизований розподіл цієї цивільної справи між суддями. За наслідками такого розподілу дану цивільну справу у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України передано для подальшого розгляду судді Авраменко А.М. (Т.1 а.с.100-101)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року дану цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням у справи у підготовче засідання з викликом сторін. (Т.1 а.с.102)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року зустрічний позов ОСОБА_3 до КП «Жилсервіс-5» ДМР, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням гуртожитку, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним. (Т.1 а.с.112-113)

25 лютого 2021 року представником ОСОБА_3 подано уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , до КП «Жилсервіс-5» ДМР, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення. Вказаний зустрічний позов ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду. (Т.1 а.с.125-127, 147)

12, 15 березня 2021 року відповідачем за зустрічним позовом КП «Жилсервіс-5» ДМР подано відзив на зустрічний позов. (Т.1 а.с.128-130, 143-145)

15 березня 2021 року первісним позивачем подано до суду уточнений первісний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобов`язання припинити незаконні дії та повернути майно депоненту, про виселення. Такий уточнений первісний позов ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року прийнято до розгляду. В обґрунтування своїх первісних позовних вимог, з урахуванням їх уточнення, позивач КП «Жилсервіс-5» ДМР послався на те, що він є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 , а кімнати АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 у якому (будинку) були передані відповідачу ОСОБА_3 на відповідальне зберігання на підставі договору. Також вказаному відповідачу міською радою відмовлено у видачі ордера на вселення у спірне житлове приміщення. Натомість ОСОБА_3 в порушення п.2.1.3 договору відповідального зберігання без належних правових підстав намагається захопити спірне житлове приміщення, для чого без дозволу позивача під час розгляду справи зареєстрував у цьому житлі свого сина відповідача ОСОБА_4 , який фактично там не мешкає, не виконує ОСОБА_3 і вимоги повідомлення позивача про необхідність повернення спірного житлового майна депоненту. За таких обставин, вказуючи на невиконання ОСОБА_3 умов укладеного між сторонами договору відповідального зберігання та повідомлень про необхідність повернення житлового майна, відсутність у відповідачів ордеру, а також заперечуючи укладення між сторонами договору найму спірного житлового приміщення, позивач просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_3 припинити незаконні дії та повернути спірне житлове майно депоненту, виселити відповідачів зі спірного житлового майна. Також позивач просив суд покласти на відповідачів судові витрати по справі. (Т.1 а.с.131-134, 138-142, 147)

21 квітня 2021 року відповідачем за зустрічним позовом Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради подано суду відзив на зустрічний позов. (Т.1 а.с.186-188)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. (Т.1 а.с.194)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2022 року прийнято відмову позивача за зустрічним позовом від його зустрічного позову, а провадження у цивільній справі за таким зустрічним позовом закрито.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові, з урахуванням подальших уточнень, підстав.

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав їх недоведеності та необґрунтованості, послалась на те, що позивач у справі є неналежним з огляду на існуючу судову практику, оскільки є балансоутримувачем, а не власником житлового майна, вселення особи без ордеру до гуртожитку, але за умови укладення договору найму з обов`язком внесення орендної плати, включаючи оплату житлово-комунальних послуг, не може вважатись самоправним у відповідності до практики суду касаційної інстанції. Послалась представник відповідачів і на те, що договір найму спірного житлового майна позивачем не оскаржувався, судом недійсним не визнавався, позивач лише не визнає його укладення, хоча такий договір укладений між тими ж сторонами, як і договір відповідального зберігання майна, на якому базуються вимоги позивача.

Представник третьої особи позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Вислухавши представників учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що територіальна громада м. Дніпра (колишня назва м. Дніпропетровськ) в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради є власником будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , а позивач є балансоутримувачем (управителем) зазначеного гуртожитку на підставі рішень Дніпропетровської міської ради від 30 травня 2012 року №35/24, від 14 листопада 2012 року №53/28. Предметом господарської діяльності позивача для реалізації мети підприємства є, зокрема, господарська діяльність, спрямована на утримання житлових, нежитлових (будинків, споруд, гуртожитків територіальної громади міста Дніпро та їх прибудинкових територій за рахунок і у межах коштів, отриманих від населення та інших осіб у вигляді квартирної плати і плати за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Викладені фактичні обставини встановлені судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також підтверджуються матеріалами цивільної справи, зокрема, копією документу на підтвердження передання майна на баланс, копією акту №20/0812 прийняття-передачі основних засобів від 23 серпня 2012 року, копіями згаданих рішень Дніпропетровської міської ради, копією технічного паспорту на гуртожиток, копією Статуту позивача (Т.1 а.с.9-11, 23-26, 28-34).

29 березня 2016 року між позивачем в особі директора Рожко О.І. та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір відповідального зберігання (з правом користування), за умовами якого позивач зобов`язався передати вказаному відповідачу на відповідальне зберігання кімнати АДРЕСА_4 , що належить територіальній громаді м. Дніпра (колишня назва м. Дніпропетровськ) в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради та закріплено за позивачем на праві оперативного управління. Строк зберігання не визначено. В свою чергу, ОСОБА_3 зобов`язався прийняти всі необхідні міри для зберігання зазначеного майна в належному стані на період дії договору, нести повну відповідальність за втрату або пошкодження вказаного нерухомого майна незалежно від причин пошкодження або втрати, а також повернути це майно позивачу за першою вимогою в семиденний строк. При цьому ОСОБА_3 отримав право користуватись вищевказаними кімнатами гуртожитку для своїх потреб за умови використання їх за призначенням. Викладені обставини підтверджуються копією зазначеного договору (Т.1 а.с.16, 157).

Разом з тим, також 29 березня 2016 року між позивачем в особі директора Рожко О.І., як наймодавцем, та відповідачем ОСОБА_3 , як наймачем, було укладено типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, за умовами якого позивач зобов`язався передати зазначеному відповідачу та членам його родини в користування обладнане центральним опаленням, електропостачанням, холодним/гарячим водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням приміщення кімнат АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , а також забезпечити своєчасне надання житлово-комунальних послуг належної якості. В свою чергу, наймач зобов`язався використовувати надану житлову площу за призначенням, забезпечити її схоронність, своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги та ін. Дані фактичні обставини підтверджуються копією відповідного типового договору найму (Т.1 а.с.62, 184).

Згідно Акту прийому-передачі майна до договору від 29 березня 2016 року позивачем було передано відповідачу ОСОБА_3 житлове приміщення кімнати АДРЕСА_4 (Т.1 а.с.17, 64, 158).

При цьому у встановленому законом порядку відповідачу ОСОБА_3 ордер на вселення у вищевказане житлове приміщення не видавався, що встановлено у судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також підтверджується наявними у матеріалах справи копією довідки позивача, копією листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 29 травня 2020 року (Т.1 а.с.13, 83).

На підставі розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19 грудня 2019 року №674 узаконено проведене відповідачем ОСОБА_3 внутрішнє перепланування та ремонт житлового приміщення кімнат АДРЕСА_4 , що підтверджується копією відповідного розпорядження з додатком, копією технічного висновку за результатами обстеження будівельних конструкцій після перепланування, копією технічного паспорту на кімнату, показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (Т.1 а.с.67-82, 91, 222-224).

Судом також встановлено, що з 01 квітня 2016 року за адресою кімнат № НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ОСОБА_3 , а з 11 вересня 2020 року також і місце проживання його сина відповідача ОСОБА_4 . Викладене підтверджується копією розпорядження позивача, копією довідки №1086, копією довідки про реєстрацію місця проживання особи, копією довідки від 04 грудня 2019 року (Т.1 а.с.65, 66, 89, 90).

В ході розгляду справи судом також встановлено, що з 01 квітня 2016 року на ім`я відповідача ОСОБА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 для оплати житлово-комунальних послуг (утримання споруд, постачання електроенергії, вивезення твердих побутових відходів) за адресою кімнат № НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 . При цьому ОСОБА_3 своєчасно та в повному обсязі сплачував житлово-комунальні послуги, заборгованість за якими у нього відсутня. Викладені обставини підтверджуються копією довідки, копією заяви на відкриття особового рахунку, копіями та оригіналами квитанцій, не заперечувалось стороною позивача (Т.1 а.с.12, 84-85, 156, 179-180, 220).

З моменту своєї реєстрації відповідач ОСОБА_3 постійно мешкав у спірному житловому приміщенні гуртожитку, однак з початку 2020 року йому позивачем відключено постачання електроенергії, яка за відсутності газопостачання в гуртожитку є єдиним носієм енергії, що використовується мешканцями гуртожитку для приготування їжі та нагрівання води. За таких обставин, оскільки відповідачу ОСОБА_3 також опломбовано лічильник споживання електроенергії, що унеможливлює її використання останнім, ОСОБА_3 , продовжуючи мешкати у спірних кімнатах гуртожитку, використовує електроенергію, що постачається його сусідам за їх згоди. Викладені обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , копіями та оригіналами актів, заяв, відомостями позивача про покази лічильників у гуртожитку, фотокарткою опломбованого лічильника (Т.1 а.с.159-173, 177, 178, 181-183, 185, 211-213, 222-224).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у відповідача ОСОБА_3 відсутнє належне йому на праві власності нерухоме житлове майно (Т.1 а.с.221).

В той же час, з вересня 2020 року позивачем вчиняються дії з виселення ОСОБА_3 із займаних ним кімнат № НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 із посиланням на незаконність зайняття ним вказаних кімнат гуртожитку та розірванні договору відповідального зберігання внаслідок втрати позивачем потреби у відповідальному зберіганні вказаним відповідачем зазначених кімнат гуртожитку. Викладені обставини підтверджуються копіями письмових попереджень на адресу відповідача ОСОБА_3 із вимогою про необхідність звільнення спірних кімнат гуртожитку, копіями актів, копією повідомлення щодо розірвання договору про відповідальне зберігання (Т.1 а.с.18-22).

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЖК УРСР, Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року №84 та чинним на момент виникнення спірних правовідносин (далі Положення про гуртожитки), Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №498 (далі Примірне положення про гуртожитки), Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст.936-938 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 ЦК України. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Положеннями ст.944 ЦК України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Нормою ст.949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст.953 ЦК України Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Нормою ст.47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Положеннями ст.810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст.ст.128-130 ЖК УРСР, п.8 розділу І, п.1 розділу ІІ, п.1 розділу ІІІ Положення про гуртожитки порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Користування жилою площею у гуртожитках державної та комунальної форми власності здійснюється виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. Аналогічні норми містяться в п.п.5-7 Примірного положення про гуртожитки, ст.1-1 п.п.8, 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право у разі проживання в окремих приміщеннях на вселення без згоди організації, що здійснює управління гуртожитком, своїх малолітніх чи неповнолітніх дітей.

Згідно ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (гуртожиток перебуває в аварійному стані, непридатний для проживання).

Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до ст.132 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.116 ч.3 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Положеннями ст.9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд при ходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ґрунтуючи своє рішення на наступному.

Так, мотивуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на наявність між сторонами договірних правовідносин з відповідального зберігання відповідачем ОСОБА_3 спірного житлового приміщення гуртожитку (двох кімнат) на підставі укладеного між сторонами 29 березня 2016 року договору відповідального зберігання (з правом користування), наявністю у позивача на підставі закону та вказаного договору права вимагати у відповідача ОСОБА_3 в будь-який час повернення спірного житла гуртожитку, а також кореспондуючого цьому праву обов`язку цього відповідача здійснити таке повернення. Позивач реалізував означене своє право, а вказаний відповідач повертати спірне житло в гуртожитку та виселятись із нього відмовляється, що, за переконанням сторони позивача, є достатньою підставою для задоволення даного позову.

В той же час, судом в ході розгляду справи встановлено, що в той же день 29 березня 2016 року між тими ж сторонами (з боку позивача діяла таж сама посадова особа директор КП «Жилсервіс-5» ДМР Рожко О.І.) було укладено типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, предметом якого є найм відповідачем ОСОБА_3 та членами його родини того ж самого спірного житлового майна (двох кімнат) гуртожитка, що є предметом вищевказаного договору відповідального зберігання. За таким договором найму передбачено і відшкодування витрат відповідачем ОСОБА_3 на утримання спірного нерухомого житлового майна гуртожитку та сплату комунальних послуг. При цьому означений договір найму на момент ухвалення даного рішення суду з боку відповідача ОСОБА_3 виконується в повному обсязі, цей договір ні його сторонами, ні судом не розірвано, недійсним судом не визнано, підстави вважати його недійсним (нікчемним) на підставі до закону відсутні, а отже він у відповідності до ст.204 ЦК України вважається правомірним правочином, який безумовно свідчить, що між сторонами спору фактично склались також договірні правовідносини із найму спірного житлового приміщення гуртожитку. За таких обставин задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 припинити незаконні дії та повернути спірне житлове майно позивачу, про виселення обох відповідачів зі спірного житлового майна гуртожитку на підставі лише положень договору відповідального зберігання не вбачається за можливе, оскільки такі вимоги нерозривно пов`язані із житловими правами відповідачів, яких вони набули на підставі вищевказаного договору найму цього ж житлового приміщення гуртожитку, а задоволення позовних вимог призведе до неправомірного порушення означених житлових прав відповідачів.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги як належну підставу для задоволення позову заперечення стороною позивача факту укладення згаданого вище договору найму, оскільки самого лише заперечення факту укладення договору з огляду на встановлені і наведені судом вище фактичні обставини спірних правовідносин сторін недостатньо для оцінки судом договору найму як неукладеного.

Вирішуючи позовні вимоги в частині вимог про виселення відповідачів, суд також керувався і наступним. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Зі змісту наведених судом вище за текстом рішення норм законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів можна дійти висновку, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Разом з тим, не може вважатись самоправним зайняттям житлового приміщення, зокрема гуртожитку, особою, яка зареєструвала своє місце проживання у встановленому законом порядку за адресою цього житла, а також уклала договір про найм такого приміщення із обов`язком відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, який не розірвано та не визнано недійсним, навість за відсутності відповідного ордера на житлове приміщення. Аналогічні за змістом правові висновки, які полягають в тому числі у визнанні примату договору найму житла над нормами ЖК УРСР, які, в свою чергу, визначають підстави для вселення до гуртожитку, а також щодо необхідності дотримання права особи на житло, повагу до цього права викладено у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №344/18741/14-ц, від 15 жовтня 2020 року по справі №502/1177/19.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі вселилися до займаного ними спірного житлового приміщення гуртожитку хоча і без отримання ордера, але фактично з дозволу КП «Жилсервіс-5» ДМР на підставі укладеного із останнім договору найму, який наразі є дійсним та передбачає обов`язок наймачів, окрім іншого, відшкодовувати отримувані житлово-комунальні послуги (відшкодовувати витрати на утримання нерухомого майна та комунальні послуги), що з боку відповідачів виконується належним чином, враховуючи, що відповідачі у встановленому законом порядку зареєстрували своє місце проживання за адресою спірного житлового приміщення гуртожитку, суд приходить до висновку, що вселення відповідачів до спірних кімнат гуртожитку не є самоправним, а отже застосування до спірних правовідносин положень ст.116 ЖК УРСР та виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення гуртожитку є неможливим.

З викладених вище підстав суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження представників позивача та третьої особи про самоправне зайняття відповідачами спірних кімнат гуртожитку. Не заслуговують на увагу і посилання сторони позивача на неправомірну реєстрацію місця проживання у спірному житлі відповідача ОСОБА_4 з огляду на зміст п.10 Примірного положення про гуртожитки.

Оскільки, як вбачається з вищевикладеного, вселення відповідачів у спірні житлові приміщення гуртожитку не було самоправним, відповідачі у відповідності до ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не підлягають виселенню без надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання, про що фактично просить позивач, заявляючи позовну вимогу про виселення. Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і норми ст.132 ЖК УРСР, які визначають підстави для виселення з гуртожитків, оскільки такі норми містять обставини і підстави для виселення, які фактично відсутні у спірних правовідносинах сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд також враховує і ту обставину, що тривале проживання відповідача ОСОБА_3 за адресою спірного житлового приміщення гуртожитку, в тому числі разом із другим співвідповідачем, несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування житла, сплату комунальних послуг, здійснення ремонту цього житла, відсутність іншого власного житла дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 , а отже і його дитина співвідповідач ОСОБА_4 , який за віком не може самостійно визначати місця свого проживання, мають достатні та триваючі зв`язки з відповідним місцем проживання у гуртожитку, а їх виселення буде непропорційним втручанням у право на житло.

Крім того, додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог суд враховує те, що за змістом норм ст.ст.41, 143 Конституції України, ст.ст.2, 179, 181, 190, 316-319, 327, 379 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10, 16, 26, 29 Закону України «Про місцеве самоврядування» правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок, квартира тощо), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Одним із учасників цивільних відносин у сфері права власності є і територіальні громади, які набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. В ході розгляду справи встановлено, що гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 , у якому знаходяться спірні житлові кімнати, перебуває у комунальній власності, а отже територіальна громада м. Дніпра (колишня назва м. Дніпропетровськ) в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради є власником будівлі цього гуртожитку та кімнат у ньому, в той час як позивач є балансоутримувачем (управителем) зазначеного гуртожитку.

Разом з тим, саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник, а не балансоутримувач, має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року по справі №910/12224/17, а також у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2019 року по справі №910/7364/18.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач у справі є балансоутримувачем (управителем) спірного нерухомого майна, а не його власником, матеріали справи не містять доказів наявності у позивача повноважень, зокрема делегованих належним чином власником, здійснювати претензійно-позовну роботу (подавати позовні заяви до суду) з приводу виселення мешканців будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість, недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог, що унеможливлює їх задоволення повністю чи частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 47, 143 Конституції України, ст.8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 11, 15, 16, 179, 181, 190, 204, 316-319, 327, 379, 525, 629, 810, 936-938, 944, 949, 953 ЦК України, ст.ст.9, 116, 128-130, 132 ЖК УРСР, п.8 розділу І, п.1 розділу ІІ, п.1 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, п.п.5-7, 10, 17 Примірного положення про гуртожитки, ст.1-1, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.ст.5, 6, 10, 16, 26, 29 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Б. Хмельницького, 14) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), про зобов`язання припинити незаконні дії та повернути майно депоненту, про виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 24 січня 2022 року.

Суддя А.М. Авраменко