Провадження № 22-ц/802/494/22 Категорія: 68 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

10 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 02.10.2001 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.02.2016 року.

Вказує, що за час перебування у шлюбі ними було придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачем. Однак, на даний час вони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна.

У зв`язку з чим просила суд провести поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору та правничої допомоги.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року позов задоволено.

Проведено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у справі, а саме: 1373 грн судового збору. В задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", як особа, яка не брала участі у справі, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ «Ощадбанк» не брало участі у справі в суді першої інстанції, однак, враховуючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого суд дійшов невірного висновку про задоволення позову про поділ майна подружжя. Вказує, що сторони під час розгляду справи не повідомили суд про факт перебування спірного майна в іпотеці АТ «Ощадбанк» на підставі укладених раніше кредитного та іпотечного договорів та не залучили банк до участі у справі. Отже, ухвалене рішення, яке стосується зміни власника іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого раніше судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та впливає на можливість примусового виконання цього рішення за рахунок іпотечного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити,а рішення суду - залишити без змін.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що провадження за апеляційною скаргою АТ «Ощадбанк» підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 02.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.02.2016 року.

За час перебування у шлюбі ними було придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.05.2021 року, яку було подано суду першої інстанції стороною позивача, вказана квартира була зареєстрована за відповідачем 19.07.2007 року на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2007 року.

З цієї ж інформації видно, що приватним нотаріусом 27.06.2007 р. внесено в Єдиний реєстр заборон відчуження об"єктів нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 27.06.2007 р. названу квартиру як об"єкт обтяження в користь "ВАТ Ощадбанк" зі строком виконання зобов"язання в сумі 36000 доларів США до 25.06.2027 року (а.с.10).

До апеляційної скарги банком було надано копії договору про іпотечний кредит № 3079 від 27.06.2007 року та іпотечного договору, укладених ОСОБА_2 з "ВАТ Державний ощадний банк України", до яких також приєднано складену відповідачкою ОСОБА_1 , як дружиною позичальника та іпотекодавця, заяву до приватного нотаріуса, в якій вона дає письмову згоду на укладення цих договорів (а.с.64).

Разом з тим, до матеріалів справи приєднано копії судових рішень Луцького міськрайонного суду від 30.03.2015 р. та Апеляційного суду Волинської області, якими стягнуто солідарно з ОСОБА_2 (як боржника) та ОСОБА_1 (як поручителя) кредитної заборгованості за вказаним кредитом у сумі 33515,61 доларів США та 6782,83 грн пені.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її 1) право, 2) інтерес, 3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, має безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20, від 12 грудня 2018 року у справі № 910/2611/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 916/1717/17, від 03 липня 2019 року у справі № 910/15668/18, від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 09 липня 2019 року у справі № 01/1494 (14-01/1494).

Якщо заявник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що судове рішення стосується його прав та/або обов`язків чи інтересу, то такі посилання не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з апеляційною скаргою, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, це означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, і про які саме.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 1715/2798/12 також зазначається, що в залежності від того, чи вирішувалось судовим рішенням питання про права та обов`язки особи, яка його оскаржує, визначається право на оскарження такого рішення. Судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Звертаючись із даною апеляційною скаргою, АТ «Ощадбанк» посилається на те, що оскаржуване рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року порушує його права, оскільки при поділі майна не були враховані борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а позивач і відповідач під час вирішення позову не поінформували суд про зобов`язання з погашення кредиту та про іпотеку майна.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків заявника, та лише після встановлення таких обставин переглянути справу за його апеляційною скаргою, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 71 СК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом із цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як у момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від 8 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц; у постанові від 19 травня 2021 року у справі №753/4368/13-ц, від 12 серпня 2021 року у справі № 755/3506/19).

Таким чином, оскільки перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, поділ майна подружжя не вважається розпорядженням цим майном, не вибуло із власності його попередніх власників як бувшого подружжя, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або обов`язки) АТ «Ощадбанк», як іпотекодержателя, оскільки фінансова установа не позбавлена права пред`явити певні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, у зв"язку із наведеним колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, що не брала участі у даній справі, слід закрити.

Інші доводи апеляційної скарги для вирішення питання чи стосується оскаржуване рішення безпосередньо прав та обов`язків заявника, як іпотекодержателя, правового значення не мають.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 362, 367, 368 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді