ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/288/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Херенкової К.К., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Навіа Інвест», в якому просила визнати недійним договір фінансового лізингу автомобіля від 5 жовтня 2018 року № 22-041018, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Навіа інвест»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа інвест» на користь ОСОБА_1 1 192 202,39 грн., сплачених за договором фінансового лізингу автомобіля від 5 жовтня 2018 року № 22-041018

Позов обґрунтований тим, що 5 жовтня 2018 року між позивачем і ТОВ «Навіа Інвест» укладено договір фінансового лізингу № 22-041-18, відповідно до умов якого відповідач (лізингодавець) набув у власність і передав в платне володіння і користування позивачу автомобіль марки Toyоta Land Cruiser державний номерний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , загальною вартістю 2491518,75 грн, на строк 48 місяців, а позивач прийняв вказаний автомобіль і зобов`язався оплачувати лізингові платежі. На виконання умов договору позивач сплатив 1 192 202,39 грн., натомість у вересні 2020 року працівники ТОВ «Навіа Інвест» примусово вилучили у позивача автомобіль.

Позивач вказує, що договір фінансового лізингу, а саме: пункти 2.1., 3.8., 3.9., 5.1., 6.7.2., 9.3., 9.4., 11.7., 11.7.1., 11.7.2., 11.7.16., 11.8., 11.9. та розділ 13 договору містять несправедливі умови в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому він має бути визнаний недійсним і в порядку застосування наслідків недійсності правочину, слід стягнути з відповідача внесені позивачем по договору кошти в розмірі 1192202,39 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, передано за територіальною підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

16 вересня 2021 року цивільна справа №756/10111/21 надійшла до Дарницького районного суду м. Києва.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. (фактично передано судді 21 вересня 2021 року)

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 756/10111/21 за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання на 18 листопада 2021 року.

18 листопада 2021 року розгляд справи відкладено на 19 січня 2022 року.

У судове засідання 19 січня 2022 року відповідач не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав.

Представник позивача у судовому засіданні заявив клопотання про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» інформації про загальну суму коштів, сплачену за договором фінансового лізингу від 5 жовтня 2018 року № 22-041018.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 березня 2022 року, витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» відомості з доказами на їх підтвердження про загальну суму коштів, сплачену за договором фінансового лізингу від 5 жовтня 2018 року № 22-041018.

1 березня 2022 року судове засідання не відбулось, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та введенням на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

27 травня 2022 року розгляд справи призначено на 16 червня 2022 року.

16 червня 2022 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

16 червня 2022 року розгляд справи відкладено на 04 липня 2022 року.

30 червня 2022 року представник відповідача подав письмові пояснення по суті позовних вимог та відзив на позовну заяву, відповідно до яких сторона відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що умови спірного договору фінансового лізингу за своїм змістом відповідають вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням ЦК України, а також зазначав, що відповідач не порушував умови договору, натомість саме позивач порушила строки внесення лізингових платежів та у позивача перед відповідачем існувала заборгованість за спірним договором на суму 197 690,57 грн.

Також відповідач подав документи на виконання вимог ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2022 року.

04 липня 2022 року відкладено розгляд справи на 15 липня 2022 року.

13 липня 2022 року представник позивача - адвокат Григор`єва А.О. подала письмові пояснення, в яких заперечувала проти прийняття відзиву відповідача та долучених до нього доказів, оскільки вони подані з порушенням строків на їх подання та підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

15 липня 2022 року у судовому засіданні оголошено перерву до 01 серпня 2022 року.

01 серпня 2022 року розгляд справи відкладено на 10 серпня 2022 року, а 10 серпня 2022 року - на 14 вересня 2022 року .

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як передбачено частиною першою статті 15 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 5 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 22-041018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим № 2496, відповідно до умов якого лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб (ТЗ), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти ТЗ та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору, у строк на 48 місяців. Предмет лізингу був обраний відповідно лізингоодержувачем та повною мірою відповідає його вимогам. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір продавця, у якого лізингодавець придбав/зобов`язується придбати предмет лізингу.

Специфікація предмету лізингу визначена у Додатку № 1 до договору, а у Додатку № 2 до договору сторони узгодили графік лізингових платежів.

Згідно з Актом прийому-передачі від 5 жовтня 2018 року, який є Додатком № 3 до договору, лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу без зауважень щодо якості, комплектації та відповідності предмета лізингу специфікації.

З наданих сторонами доказів, вбачається, що позивач як лізингоодержувач у період з 4 жовтня 2018 року по 22 липня 2020 року внесла лізингові платежі на загальну суму 1 192 672,39 грн.

Позивач стверджує, що пункти 2.1., 3.8., 3.9., 5.1., 6.7.2., 9.3., 9.4., 11.7., 11.7.1., 11.7.2., 11.7.16., 11.8., 11.9. та розділ 13 договору фінансового лізингу містять несправедливі умови в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними, а оскільки недійсність окремих положень оспорюваного договору зумовлює зміну інших умов договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Так, відповідно до п. 2.1 договору строк дії договору починається з дати його підписання сторонами і діє до остаточного виконання сторонами обов`язків, визначених договором.

Як передбачено п. 3.8 договору, якщо лізингоодержувач з будь-якої причини відмовляється від приймання предмету лізингу (який в цьому випадку залишається у володіння лізингодавця) та у випадку відсутності Акту експертизи, що підтверджує наявність дефектів, лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати лізингові платежі лізингодавцю згідно з цим договором. У такому випадку лізингодавець матиме право в односторонньому порядку відмовитись від своїх зобов`язань по цьому Договору та/або розірвати цей Договір, про що лізингодавець зобов`язаний письмово повідомити лізингоодержувачу із зазначенням дати такої відмови та/або розірвання.

Пунктом 3.9 договору встановлено, що у разі відмови лізингоодержувача від приймання Предмету лізингу з інших підстав, ніж наявність претензій, пов`язаних з технічним станом, кількістю, комплектністю, якістю предмета лізингу, що були заявлені виключно у строки та у порядку, передбаченому цим Договором, лізингодавець має право застосувати до нього інші оперативно-господарські санкції, а саме - залишити всі платежі, отримані ним по цьому договору до дати відправлення повідомлення про припинення (як визначено нижче в цьому договорі), а також відшкодувати збитки, понесені внаслідок відмови лізингоодержувача від приймання предмету лізингу. При цьому відшкодування збитків Лізингодавцю не обмежується сумою платежів, отриманих від лізингоодержувача до дати відправлення повідомлення про припинення.

Згідно з п. 5.1 договору лізингодавець має право: вимагати розірвання Договору та повернення предмету лізингу у передбачених діючим законодавством України та Договором випадках; стягнути з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; вимагати від Лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до діючого законодавства України та положень цього Договору; відмовитися від договору лізингу, у випадках передбачених цим Договором або законом; у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору лізингодавець має право заборонити лізингоодержувачу користуватись транспортним засобом. Усі витрати лізингодавця, пов`язані зі зберіганням предмету лізингу, несе лізингоодержувач.

Відповідно до п. 6.7.2 договору у разі, якщо сторони не дійдуть згоди про інші умови протягом вищезгаданого строку, Лізингодавець має право достроково припинити строк дії цього Договору та вимагати повернення предмету лізингу в належному технічному стані та сплатою всіх необхідних платежів від Лізингоодержувача в порядку, який визначений умовами цього Договору.

Як передбачено п. 9.3 договору, датою дострокового розірвання договору є дата вказана у відповідному повідомленні про відмову (розірвання) від цього Договору, що направляється рекомендованим/цінним листом чи кур`єрською доставкою на адресу, що вказана у повідному розділі 18 цього Договору.

Пунктом 9.4 договору встановлено, що вилучення ТЗ, дострокове припинення дії цього Договору не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів, що мають бути сплачені за цим Договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від цього Договору з підстав, що визначені у п.п. 11.7.1 - 11.7.8, 11.8 лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всі належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком лізингових платежів, витрати понесені лізингодавцем у зв`язку із виконанням цього договору (у тому числі у зв`язку із вилученням та подальшою реалізацією ТЗ, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріуса, судові витрати, витрати у зв`язку із оплатою юридичних послуг, витрати, пов`язані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги, пов`язані із вилученням ТЗ, тощо), а також передбачені цим Договором або чинним законодавством України штрафні санкції.

Відповідно до п. 11.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку припинити цей Договір/відмовитись від договору та, також серед іншого, право на повернення предмету Лізингу, в наступних випадках:

11.7.1. якщо лізингоодержувач не виконає будь-які з умов даного договору та якщо к невиконання не буде виправлене протягом 30 календарних днів після отримання повідомлення, відповідної претензії/вимоги Лізингодавця (в тому числі порушує умови договору страхування та правил страхування предмету Лізингу);

11.7.2 Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений цим Договором та прострочення оплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку лізингового платежу/або іншого платежу.

Згідно з п. 11.8 договору випадками невиконання (порушення) зобов`язань з боку лізингоодержувача також вважаються:

11.8.3 - лізингоодержувач не виконує будь-яке зобов`язання за цим Договором і таке невиконання не виправлене протягом 10 календарних із після отримання письмового повідомлення лізингодавця про таке виконання.

Відповідно до п. 11.9 договору в будь-який час після настання випадку невиконання лізингодавець на власний розсуд може: а) направивши письмове повідомлення Лізингоодержувачу вимагати усунення порушення протягом строку, визначеному лізингодавцем в такому повідомлення; б) негайно вилучити предмету лізингу у Лізингоодержувача; г) при настанні будь-якого з випадків невиконання, передбачених пунктами 11.8, а також у випадках, передбачених пунктами 11.7.1-11.7.8, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача дострокової виплати всіх лізингових платежів, що залишилися відповідно до Графіку платежів, а також будь-яких інших платежів, що мають бути сплачені за цим договором, після чого право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача.

Щодо розділу 13 договору позивач зазначає, що у ньому закріплена тільки відповідальність лізингоодержувача, та його обов`язок сплачувати штрафи, неустойку, збитки, пеню та інше та повністю відсутня будь-яка відповідальність лізингодавця, що могла б компенсувати втрати/збитки лізингоодержувача у зв`язку з невиконанням/порушенням відповідачем умов договору та внесла б певний баланс у відносини Сторін.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд виходить з того, що згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування

Відповідно до частин першої - четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладання оспорюваного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Зі змісту вказаних норм Закону слідує, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, несправедливість включених до договору умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», підлягає доведенню позивачем на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, позивачеві необхідно довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Оцінюючи доводи позивача про несправедливість вказаних ним умов договору, суд виходить перш за все із загальних засад регулювання договірних відносин та правової природи відносин лізингу.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізину застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Як передбачено статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Випадки відмови від договору лізингу визначені статтею 7 цього Закону, зокрема лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Права та обов`язки лізингодавця і лізингоодержувача передбачені статтею 10, 11 Закону

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Розподіл прав та обов`язків учасників цих правовідносин зумовлені правовою природою і сутністю правовідносин лізингу, які полягають у тому, що лізингодавець передає власний або придбаний ним у третьої сторони відповідно до погоджених лізингоодержувачем характеристик предмет лізингу, та укладає договір лізингу з лізингоодержувачем, надаючи лізингоодержувачеві право користування майном за лізингові платежі, які включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; винагороду лізингодавцю , компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Отже обов`язки лізингодавця, як і його відповідальність, переважно стосуються і пов`язані з фактом передачі предмету лізингу лізингоодержувачу.

Доводи позивача про обмеження його прав у порівнянні з правами відповідача суд вважає безпідставними, оскільки умови договору, передбачені розділом 5 договору (пункти 5.1 та 5.4, на які посилається позивач), узгоджуються із правами та обов`язками лізингодавця і лізингоодержувача, передбаченими статтею 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Умови договору містять обов`язок відповідача передати предмет лізингу позивачу, строк виконання цього обов`язку та правові наслідки його невиконання чи порушення строку його виконання (пункти 3.12, 11.7.16, 13.1 договору). При цьому відсутність у розділі 13 договору умов щодо покладення на лізингодавця неустойки чи інших санкцій за невиконання обов`язку передати предмет лізингу, на думку суду, не свідчать про істотний дисбаланс договірних прав сторін, оскільки позивачем не доведено, що він вимагав включення у договір таких умов, а захист прав лізингоодержувача у випадку невиконання лізингодавцем обов`язку передати предмет лізингу забезпечений його правом на односторонню відмову від договору у разі такого порушення та правом на відшкодування збитків.

Щодо права лізингодавця на односторонню відмову від договору та пов`язані із цим правові наслідки, на що посилається позивач, суд зазначає, що за змістом ст. 611 ЦК України та умов договору таке право зумовлено порушенням лізингоодержувачем умов договору (пункти 11.7, 11.8 договору) або незгоди зі зміною розміру лізингового платежу (п. 6.7. договору).

При цьому в останньому випадку праву лізингодавця достроково припинити строк дії договору та вимагати повернення предмету лізингу кореспондує право лізингоодержувача протягом 30 днів з моменту повідомлення про збільшення розміру лізингових платежів викупити (придбати) у власність предмет лізингу та погоджено формулу викупу.

Оскільки сторонами у договорі погоджено випадки зміни розміру лізингових платежів, а саме пунктом 3.1.2 договору (збільшення купівельної вартості предмета лізингу) та пунктом 6.6 договору (зміна суми винагороди лізингодавця), встановлено умови, при яких така зміна (збільшення) є можливою, і такі умови, як свідчить зміст договору, пов`язуються з обставинами, які не залежать від волі лізингодавця, а також передбачено право лізингоодержувача викупити предмет лізингу за встановленою у договорі формулою ціни, яка ґрунтується на погоджених сторонами у Графіку сумах платежів, суд вважає, що стосовно цього випадку у договорі дотриманий баланс прав сторін, а тому доводи позивача про недійсність цього пункту договору суд відхиляє.

Стосовно посилання позивача на умови договору, викладені у пунктах 9.4., 11.7. та 11.7.1, 11.7.2, суд виходить з того, що право на односторонню відмову від зобов`язання як правовий наслідок порушення зобов`язання закріплене у статті 611 ЦК України і саме по собі не свідчить про несправедливість умов договору.

Позивач стверджує, що особливо несправедливим є право відповідача не лише забрати предмет лізингу і не повертати при цьому сплачені лізингові платежі, а й вимагати при цьому сплатити всі інші лізингові платежі, що залишилися, а також інші витрати, пов`язані зі зберіганням, транспортуванням та вилученням автомобіля.

Суд зауважує, що такі доводи позивача ґрунтуються на помилковому тлумаченні пункту 9.4 договору, яким передбачено, що дострокове припинення договору не звільняє лізингоодержувача він сплати всіх нарахованих та несплачених платежів, що очевидно свідчить про встановлення обов`язку сплати щомісячні платежі, визначені Графіком платежів на дату припинення договору, які не були сплачені лізингоодержувачем.

Щодо несправедливості умов договору, які передбачають неповернення лізингоодержувачу після вилучення предмету лізингу сплачених ним лізингових платежів, суд виходить з того, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою, тобто операцією з фінансовими активами з метою отримання прибутку; лізингові платежі, відповідно до умов договору та законодавства включають в себе суму відшкодування частини вартості предмету лізингу і винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, а також компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу; повернення лізингоодержувачу лізингових платежів у випадку припинення договору позбавляє економічного сенсу діяльність лізингодавця та призводитиме до фактично безоплатного користування лізингоодержувачем предметом лізингу, який амортизується в результаті його використання. За таких умов повернення лізингоодержувачу сплачених ним лізингових платежів не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України.

Доводи позивача про те, що договір не містить умови щодо відповідальності за порушення умов договору зі сторони лізингодавця суд вважає безпідставними, оскільки передбаченому договором і законом обов`язку передати предмет лізингу кореспондує право лізингоодержувача припинити договір у випадку, якщо предмет лізингу не буде доставлений лізиноодержувачу протягом 30 робочих днів з першочергово погодженої дати (пункт 11.7.16. договору).

Така умова договору відповідає частині першій статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Водночас посилання позивача на відсутність у договорі умов щодо повернення йому сплачених коштів у випадку його односторонньої відмови від договору суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 6.4 договору до передачі предмету лізингу лізингоодержувачу, він сплачує лише авансовий платіж (який складається з відшкодування вартості предмета лізингу та відшкодування реєстраційного (адміністративного) платежу), який відповідно до статей 665, 693 ЦК України підлягає поверненню у випадку відмови від договору незалежно від включення цієї умови до договору.

Щодо несправедливості умов договору, передбачених пунктами 11.8, 11.8.3 та 11.9 договору, суд зазначає, що цими положеннями визначені лише випадки невиконання (порушення) зобов`язань зі сторони лізингоодержувача та правові наслідки такого порушення. При цьому позивач, вважаючи несправедливою умову щодо права лізингодавця вимагати від лізингоодержувача дострокової виплати всіх лізингових платежів, що залишилися відповідно до Графіку платежів, а також будь-яких інших платежів, що мають бути сплачені за цим договором (п. 11.9 договору), не враховує і не зазначає у позовній заяві, що цим же пунктом договору передбачено перехід права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача після сплати цих платежів. За такого договірного регулювання відносин суд вважає відсутнім дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час розгляду справи судом встановлено, що під час укладання оспорюваного договору сторони узгодили істотні умови договору лізингу, позивач була ознайомлена із умовами договору, здійснила часткове виконання договору та після укладення договору із будь-якими заявами/повідомленнями до лізингодавця, зокрема, щодо наявності несправедливих умов договору не зверталась.

Проаналізувавши умови договору, судом також не встановлено істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін та наявності несправедливих умов договору як це визначено у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд при цьому враховує, що у пункті 16.11 договору позивач підтвердила, що була ознайомлена з положеннями законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та підтвердила, що умови цього договору є прийнятними для лізингоодержувача та не порушують і не обмежують жодних прав лізингоодержувача як споживача.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не наведено достатніх та переконливих обставин, які б в своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, а відтак у позові в цій частині слід відмовити.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відсутні також підстави для стягнення із відповідача на користь позивача коштів, сплачених на виконання умов цього договору в сумі 1 192 202,39 грн. в порядку застосування двосторонньої реституції.

Крім викладеного вище суд також зауважує, що на дату вирішення спору судом парграф 6 глави 58 Цивільного кодексу України доповнено статтею 809-1, якою визначено наслідки визнання договору лізингу недійсним та врегульовано, що у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають.

І хоча за загальним правилом при вирішенні спору про визнання договору недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого договору недійсними саме на момент його укладення, суд зауважує, що до звернення позивача із позовом у цій справі 4 лютого 2021 року було прийнято Закон України «Про фінансовий лізинг» № 1201-IX, яким визначено загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Зокрема, статтею 17 цього Закону врегульовано випадки відмови від договору фінансового лізингу та його дострокове розірвання кожною із сторін, підстави та правові наслідки припинення договору, в тому числі і щодо розрахунків сторін. Зокрема, частиною сьомою цієї статті визначено, що лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), інші витрати, у тому числі понесені лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом.

Наведене свідчить, що ті умови укладеного договору, які позивач вважає несправедливими і просить визнати недійсним, в подальшому визначені законодавцем як правові наслідки припинення (односторонньої відмови) договору фінансового лізингу.

Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 21 квітня 2023 року.

Суддя О.В. Якусик