Справа № 361/9830/21
Провадження № 2/361/1708/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді Сердинського В.С.

при секретарях- Калініченко Н.В., Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні житловим будинком та присадибною земельною ділянкою шляхом позбавлення права користування та зняття з реєстраційного обліку,

установив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить

усунути їй перешкоди у користуванні єдиним житлом, а саме житловим будником з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та присадибною земельною ділянкою, кадастровий номер :01:059:037, шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування вищезазначеним житловим будинком, та зняття відповідача з реєстрації місця проживання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, 28 жовтня 2014 року позивач придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:059:037. В серпні 2015 року позивач надала згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у належному їй будинку. В подальшому, 11 грудня 2019 року позивач подарувала належний їй будинок своєму синові ОСОБА_3 .

На даний час відповідач проживає у належному позивачці та її сину будинку, та в добровільному порядку не бажає виконувати вимогу позивачки про залишення будинку, чим перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

28 липня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що з позивачкою ОСОБА_1 проживає однією сім`єю з 2003 року. Від цих стосунків у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2014 році відповідачем був придбаний будинок в АДРЕСА_1 ., для проживання разом з позивачкою та сином. Будинок був оформлений на ОСОБА_1 27 вересня 2019 року ОСОБА_2 була подана заява до суду про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 та сином. 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 , знаючи про те, що дана справа розглядається у Броварському міськрайонному суді подарувала спірний будинок та земельну ділянку сину ОСОБА_3 07 вересня 2021 року Броварським міськрайонним судом була винесена ухвала про залишення без розгляду даної позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 . На даний час у будинку проживає відповідач один, місце знаходження позивачки йому достовірно не відоме, зв`язок з нею відсутній. На ствердження позивачки про те, що відповідач перешкоджає їй проживати у спірному будинку, посилається на те, що 03.11. 2021 року інспектор поліції Броварського РУН ГУНП в Київській області ст. лейтенантом Ярацері О.В. відібрав пояснення у позивачки про те, що відповідач знаходиться в стані алкогольного сп`яніння та не надає їй доступу до єдиного житла. Однак, з листа Броварського РУП ГУНГІ в Київській області вбачається, що 03.11.2021 року на спецлінію 102 від ОСОБА_1 надходило звернення про те, що за адресою АДРЕСА_1 , колишній співмешканець ОСОБА_2 , зачинився у будинку разом з сином та не пускає її. Під час виїзду на місце виклику працівниками поліції відносно позивачки ОСОБА_1 було винесено адміністративну постанову передбачену ст. 183 КУпАП. Тобто ті обставини на які позивач посилається, є завідомо неправдиві.

В судове засідання сторони, будучи повідомленими належним чином, не з`явилися.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за №2578, придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 78,8 м.кв., житловою площе - 25,1 м.кв.

Житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,25 га, кадастровий номер: :01:059:037, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яку ОСОБА_1 також придбала за відповідним Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2014 року.

В серпні 2015 року ОСОБА_1 надала свою згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у своєму житловому будинку з 27 серпня 2015 року, про що старостою села Семиполки ОСОБА_4 була видана Довідка від 02 грудня 2019 року.

Відповідно до Договору дарування житлового будинку від 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 подарувала житловий будинок своєму малолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до умов Договору дарування земельної ділянки від 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 також подарувала своєму малолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вищезазначену земельну ділянку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до пункту 1,2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема, право володіння; право користування (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом частини третьої статті 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Нормою частини першої статтею 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: зокрема, відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Відповідно до частини другої, четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною першою, третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 825 ЦК України визначено, що наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, попередивши про це наймодавця.

За змістом статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 158 ЖК Української РСР за договором найму жилого приміщення наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Правилами статті 163 ЖК Української РСР визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У статті 72 ЖК Української РСР закріплено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Статтею 317 ЦК Української РСР встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід`ємними від права власності.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач був зареєстрований в даному будинку за згодою власника житла позивача, з якою вони разом проживали однією сім`єю та мають спільного сина, та користується даним житлом у визначений законом спосіб. Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним їй майном.

Керуючись статтями 16, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 150, 156, 163, 71, 72 ЖК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 265, 289, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні житловим будинком та присадибною земельною ділянкою шляхом позбавлення права користування та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський