РІШЕННЯ

Іменем України

28.04.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Маляренко В.О., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зазначивши, він є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Співвласником є рідна сестра позивача - ОСОБА_4 , але за вказаною адресою не зареєстрована та не проживає. Позивач зареєстрований і постійно проживає у вказаному домоволодінні. Відповідач по справі є рідним сином позивача, який зареєстрований за вказаною адресою з 16.02.2006 року.

Відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, ремонті та оплаті комунальних послуг, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Проживання разом з відповідачем в одному будинку є нестерпним, на численні прохання позивача переїхати проживати в інше житло, відповідач відмовляє і реагує агресивно. Але може зникати на декілька місяців, потім з`явитися в будинку, і кожного разу його поява закінчується викликом поліції з причин вчинення домашнього насильства.

Позивач досить тривалого часу змушений терпіти протиправну поведінку з боку свого сина, який зловживає алкогольними напоями, неодноразово проходив лікування від алкогольної залежності, але, нажаль, безрезультатно.

Відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає йому моральних та фізичних страждань, порушує правила співжиття, що негативно впливає на стан здоров`я позивача. Син постійно знущається над батьком, принижує та ображає, влаштовує бійки, поводиться дуже агресивно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відбирає у батька гроші, витрачаючи їх на власні потреби. Позивач має хворе серце, гіпертонічну хворобу. Наприкінці минулого року, з причин постійного насильства в сім`ї з боку відповідача, його матір змушена була покинути будинок і переїхати проживати в квартиру до іншого сина. Після чергового випадку вчинення домашнього насильства і позивач змушений був тимчасово покинути своє житло і переїхати до дочки.

Постановою Дніпровського апеляційного суду (справа № 199/475/21, провадження № 33/803/514/21), що набрала законної сили 27.04.2021 р. ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 16.08.2021 р. (справа № 199/5916/21, провадження № 3/199/3141/21) ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство)

Відповідно потерпілим у всіх вищезазначених справах був позивач, і до відповідача неодноразово вживались заходи реагування.

Ухвалою суду від 21.12.2021 року відкрито провадження по справі.

18.01.2022 року відповідач надав суду відзив на позов, згідно якого заперечував проти позову, оскільки позивач є не єдиним власником домоволодіння, а інший співвласник не залучений до участі у справі. Рішення судів, що надані як докази по справі, не є належними доказами, оскільки є знеособленими і х них неможливо встановити інформацію.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, зазначив, що фактично він проживає за іншою адресою, але періодично 2-3 рази на місяці зявляється за місцем реєстрації. При його появі батько відразу провокує конфлікт, викликає поліцію, яка приймає сторону батька, оскільки він особа похилого віку. Неприязні стосунки з батьком стали після обвинувачень племінника у посяганні на життя сестри, де він зайняв сторону племінника. Він працює, надавав батькові гроші для оплати комунальних послуг. Просив у позові відмовити.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що є сестрою позивача і тіткою відповідача та співвласником будинку, де проживають сторони. Живе по сусідству, чула конфлікти між батьком і сином, проте вважає винним у конфліктах позивача, оскільки може його охарактеризувати як агресивну людину, від якого вона також неодноразово потерпала.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідка ОСОБА_4 , дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивач має у власності 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Співвласником іншої частини домоволодіння є рідна сестра позивача - ОСОБА_4 . Відповідач по справі є рідним сином позивача.

Відповідно до довідки № 11996 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 10 грудня 2021 р. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уповноважений власник (з 22.02.1999 року);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина (з 02.10.2003 року);

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син (з 16.02.2006 року).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначив у своїх постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.05.2020 року (провадження № 61-38207ск18) матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною .

У ст. 116 ч.1 ЖК УРСР зазначено, що виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 157 ЖК УРСР зазначено, що членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу

У ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідача двічі було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за ч.1 ст.173-2 КУпАП, доказом чому служить постанова Дніпровського апеляційного суду від 27.04 2021 року за події 30 грудня 2020 року, а також постанова Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.08.2021 року за події 25 липня 2021 року. Але з моменту винесення останньої постанови до моменту ухвалення даного рішення доказів продовження систематичного порушення правил соціалістичного співжиття позивачем не надано. Обмежувальних приписів щодо відповідача вчинено не було

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, оскільки позивач не надав доказів того, що відповідач чинить дії, які перешкоджають у реалізації наданих йому прав щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317, 319 ЦК України), в судовому засіданні не було встановлено обставин (фактів), які свідчать про неможливість проживання сторін в одному будинку, а позбавлення відповідача житла є єдиним способом захисту прав позивача, у позові необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок..

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.391 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня виготовлення повного рішення.

Суддя