Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/1404/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2022 року м. Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Винар Л.В., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Олевського районного суду Житомирської області знаходиться цивільна справа № 287/1404/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна та Олевський районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 також звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить зупинити стягнення на підставі виконавчого напису, що вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною 19.03.2021 року та зареєстрований в реєстрі за № 33536 у виконавчому провадженні № 65888317 відкритому державним виконавцем Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Козловець Альоною Іванівною про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованості в розмірі 69152,00 грн. ( сума звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження становить 76211,10 грн.) та не застосовувати зустрічне забезпечення.

В обґрунтування заяви позивач зазначає, що він звернувся до суду із вищезазначеним позовом, постановою державного виконавця Козловець О.І. від 23.06.2021 року відкрито виконавче провадження № 65888317, також державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження, постанову про стягнення виконавчого збору, постанову про арешт коштів боржника. Позивач зазначає, що основним та єдиним джерелом його доходу є заробітна плата, оскільки він працює на посаді комірника в ТОВ «Торгова-промислова компанія «Омега-Автопоставка» та заробітну плату отримує в АТ «ОТП-БАНК». Вважає, що в разі проведення державним виконавцем примусового стягнення на його заробітну плату він як позивач, не зможе захистити або поновити свої права в межах цього виконавчого провадження та у разі задоволення позову буде вимушений докласти значні зусилля для відновлення своїх прав. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до звернення стягнення на заробітну плату позивача та він як позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах цього судового провадження без нових звернень до суду , тому вважає, що є всі підстави для задоволення заяви про забезпечення позову. Крім того, позивач зазначає, що на його думку, заява про вжиття заходів забезпечення позову спрямована безпосередньо на зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріусу, який оскаржується в рамках даної судової справи, тому просить не застосовувати зустрічне забезпечення , оскільки відсутні підстави для його застосування, а вжиття заходів забезпечення позову не нестиме жодних збитків для відповідача.

12.05.2022 року відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду заяву передано судді Винару Л.В.

Дослідивши заяву про вжиття заходів забезпечення позову, додані до неї матеріали та матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Вимогами п. 3-4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

У п. 4. Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, суд вирішуючи питання про забезпечення позову, має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях позивача.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України, від 25.05.2016 р. (справа №6-605цс16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Позивач звернувшись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, посилається на те, що в разі проведення державним виконавцем примусового стягнення на його заробітну плату він як позивач, не зможе захистити або поновити свої права в межах цього виконавчого провадження та у разі задоволення позову буде вимушений докласти значні зусилля для відновлення своїх прав.

Поряд з тим позивачем ОСОБА_1 не наведено, які саме конкретні ризики утруднення чи невиконання потенційного рішення суду про задоволення позову, існують на час подання заяви про вжиття забезпечення позову. Оскільки, хоча обов`язок доказування обставин покладаються на кожну із сторін (в цьому випадку на позивача), останнім не надано жодного доказу вчинення якихось ефективних дій державним виконавцем, направлених на примусове виконання виконавчого напису № 65888317, виданого 19.03.2021 року, виписки по поточному банківському рахунку позивача, щоб суд упевнився, що дійсно з позивача відбувається стягнення коштів.

Слід зазначити, що навіть сам факт ухвалення державним виконавцем постанови про арешт коштів боржника, не може свідчити про неможливість чи утруднення виконання рішення про потенційне задоволення позову шляхом визнання виконавчого напису таким що не підлягає до виконання. Оскільки, не існує жодних перешкод на звернення позивача із заявою про повернення сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем всього одержаного без достатньої правової підстави за виконавчим написом, визнаним таким, що не підлягає до виконання.

Крім того, ініційований позивачем вид забезпечення позову суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, що полягає у захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб, адже виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень.

Суд не вбачає необхідності зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом, оскільки зупинення стягнення на підставі виконавчих написів є по суті блокуванням виконання виконавчого провадження.

Слід зазначити, що таке зупинення стягнення на підставі виконавчого напису є підміною рішення суду, оскільки у разі задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, позивачем буде досягнуто мети позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, без розгляду справи по суті.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у вжитті заходів забезпечення позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 149-153, 154, 157, 261, 352-354 ЦПКУкраїни,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції або безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Л.В.Винар