Провадження № 2/161/1213/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 травня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням, -

В С Т А Н О В И В:

29.12.2021 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначили, що вони, будучи посадовими особами Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, в ході здійснення своїх службових обов`язків в АДРЕСА_1 , перебуваючи у форменому одязі із знаками розрізнення поруч із приміщенням Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, 28.08.2020 року близько 10:07, постраждали від дій ОСОБА_3 , який утримуючи в правій руці балончик сльозоточивої та дратівливої дії «Шип-1б», розпилив його вміст в ділянку обличчя кожного із них, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юктиви обох очей, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2021 року, який ухвалою Волинського апеляційного суду від 19.10.2021 року залишено без змін, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 350 КК України. Вказують, що такими діями їм було завдано моральну шкоду. Таким чином, для відшкодування розумної та справедливої суми понесених ними, як потерпілими, представниками органу місцевого самоврядування Луцької міської ради, які виконували громадський обов`язок, щодо яких застосовані незаконні дії з метою припинення їх діяльності, як службових осіб, - моральних збитків у розмірі по 25000 грн. кожному. Враховуючи наведене, просять суд стягнути з відповідача на користь кожного з них по 25000 грн. моральних збитків, завданих вчиненим кримінальним правопорушенням.

До початку судового засіданні від представника позивачів надійшла до суду заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, як було встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_3 знаходиться у ДУ «Луцький слідчий ізолятор», у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

15.04.2022 року відповідачу ОСОБА_3 було вручено позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням з доданими до неї документами, а також ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву.

Однак станом на дату розгляду даного спору, від відповідача у встановлені судом строки відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 28.08.2020 року о 08:00, інспектор контролю за благоустроєм Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Таберт Д.В., який працює на посаді відповідно до розпорядження Луцького міського голови № 874-рб від 01.10.2018 року, будучи службовою особою та у форменому одязі із знаками розрізнення, заступив на службу по виконанню своїх посадових обов`язків.

28.08.2020 року о 02:00, інспектор групи швидкого реагування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Гловацький М.А., який працює на посаді відповідно до розпорядження Луцького міського голови № 874-рб від 01.10.2018 року, будучи службовою особою та у форменому одязі із знаками розрізнення, заступив на службу по виконанню своїх посадових обов`язків.

Відповідно до Розділу № 2 п. 11 Посадової інструкції, яка затверджена заступником міського голови керуючим справами виконкому Вербичем Ю.Г. 09.08.2017 року, інспектор відділу зобов`язаний припиняти адміністративні правопорушення і здійснювати провадження у справах по них в межах передбачених повноваженнями департаменту та п. 28 забезпечувати при потребі правопорядок, охорону прав, свобод і законних інтересів громадян.

В ході здійснення своїх службових обов`язків в АДРЕСА_1 , поруч із приміщенням департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, до ОСОБА_1 , підбіг ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаному місці усвідомлюючи, що ОСОБА_1 , який знаходився у форменому одязі із знаками розрізнення, є службовою особою, діючи умисно, приблизно о 10:07 утримуючи в правій руці балончик сльозоточивої та дратівливої дії «Шип-1б», розпилив вміст цього балончика в область обличчя ОСОБА_1 , чим спричинив потерпілому, тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юктиви обох очей легкого ступеню, які згідно висновку судово-медичного експертизи № 677 від 03.09.2020 року за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

В подальшому діючи з єдиним злочинним умислом на заподіяння тілесних ушкоджень іншій службовій особі, ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаному місці усвідомлюючи, що ОСОБА_2 , який знаходився у форменому одязі із знаками розрізнення, є службовою особою, діючи умисно, приблизно о 10:07, утримуючи в правій руці балончик сльозоточивої та дратівливої дії «Шип-1б», розпилив вміст цього балончика в область обличчя ОСОБА_2 , чим спричинив потерпілому, тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юктиви обох очей легкого ступеню, які згідно висновку судово-медичного експертизи № 678 від 03.09.2020 року за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Зазначені вище обставини були встановлені вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2021 року в кримінальній справі № 161/23310/21, яким ОСОБА_3 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 350 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 19.10.2021 року апеляційну скаргу захисника Білоуса В.С. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 залишено без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2021 року щодо нього без змін.

Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.11.2021 року в кримінальній справі № 161/23310/21 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_3 на вищевказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій було відмовлено.

Таким чином, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2021 року в кримінальній справі № 161/23310/21 набрав законної сили, є чинним, а тому, в силу приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України, має преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків.

Відшкодування монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, - обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Згідно п. 7 зазначеної Постанови, - заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.

Суд вважає доведеним, що дії відповідача ОСОБА_3 у даному випадку були неправомірними і цими неправомірними діями кожному із позивачів було завдано моральну шкоду, між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивачів та наслідками в вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у перенесенні фізичного болю, моральних стражданнях у зв`язку з цим є причинно-слідчий зв`язок.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня завданих позивачам тілесних ушкоджень вони за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ступеню та характеру перенесених позивачами моральних страждань, що були викликані перенесенням ними фізичного болю та виникненням побоювань за власну безпеку як службових осіб, які виконують громадський обов`язок.

Так, у відповідності із ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року і вважає, що завдана позивачам моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом Констатації Судом факту порушення. Крім того, суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнали позивачі, а також враховуючи те, що неправомірні діяння були застосовані відносно останніх, як посадових осіб представників владного органу, суд вважає за необхідне стягнути на відшкодування завданої моральної шкоди на користь кожного із позивачів по 25000 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.?

Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Судом встановлено, що між адвокатом Лавренчуком О.В. та позивачами ОСОБА_2 (03.09.2020 року) та ОСОБА_1 (17.02.2020 року) кожним окремо було укладено Договори про надання правової (правничої) допомоги послуг Захисника/представника № б/н, за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання з приводу надання правничої допомоги в суді.

Як вбачається із прибуткових касових ордерів № 158 та № 159 від 17.11.2021 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було сплачено на користь адвоката по 10000 грн. кожним за отримані послуги з правничої допомоги, а саме: усна консультація, вивчення документів, судової практики, збір доказів, підготовка позовної заяви та представництво по справі про відшкодування моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачами витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу, у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК Україниякщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивачі за даною категорією справ звільнені від сплати судового збору, із відповідача на користь держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору

На підставі ст.ст. 11, 23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 137, 141, 247, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням та 10000 (десять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням та 10000 (десять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складений 13 травня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська