Провадження № 2/361/2066/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді Сердинського В.С.

при секретарі - Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» про звільнення із займаної посади, стягнення вихідної допомоги та компенсації невикористаної щорічної відпустки, компенсація завданої моральної шкоди,

установив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить:

- зобов`язати керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» звільнити ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» з власної ініціативи на підставі ч. З ст. 38 Кодексу законів про працю України, видати наказ про звільнення та зробити в трудовій книжці запис про звільнення на підставі ч. З ст. 38 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» виплатити компенсацію ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн.

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» прийняти ключі від офісу та перепустку.

Позов обґрунтовано тим, що 24 травня 2021 року ОСОБА_1 працевлаштувалась на посаду головного бухгалтера до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс». Протягом всього періоду роботи на посаді головного бухгалтера, звичайна тривалість робочого тижня значно перевищувала 40 годин. Позивач зазначає, що їй постійно доводилось працювати надурочно, та часто у вихідні дні, що в свою чергу не відповідає нормам чинного законодавства про працю. Такий графік роботи привів до того, що у неї з`явилась швидка та постійна втомлюваність та болі в області серця, що у майбутньому підтвердилось заключенням лікаря-терапевта приватної клініки ТОВ «ЕЙР КЛІНІКА» від 08 грудня 2021 року.

Позивач також стверджує, що у зв`язку з систематичною надурочною роботою у неї погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим, 25 і 26 листопада 2021 року на робочому місці вона звернулася до керівника ТОВ «Житло Уют Сервіс» з усним проханням та заявою надати їй щорічну відпустку або відпуску без збереження заробітної плати, оскільки бажає відновити стан здоров`я. Однак дане прохання відповідачем було проігноровано.

На підставі ігнорування керівником ТОВ «Житло Уют Сервіс» прохання та заяви про надання відпустки, погіршення стану здоров`я (у зв`язку з надурочною роботою) та незгодою постійно працювати надурочно, позивач прийняла рішення змінити місце роботи та місце проживання, про що в зазначену вище дату (26.11.2021 року) подала заяву керівнику ТОВ «Житло Уют Сервіс» про звільнення у зв`язку зі зміною місця проживання. Однак, дану заяву відповідач без пояснення причин проігнорував, що також є порушенням законодавства про працю.

29.11.2021 року позивач направив на юридичну (фактичну) адресу відповідача заяву про звільнення з посади головного бухгалтера ТОВ «Житло Уют Сервіс», у зв`язку зі зміною місця проживання з 29.11.2021 року та проханням вислати на адресу місця реєстрації трудову книжку, однак відповідач без пояснення причин знову проігнорував вказану заяву про звільнення.

Оскільки відповідач двічі без поважних причин проігнорував заяви позивача про звільнення. позивач 03.12.2021 року направив на юридичну (фактичну) адресу відповідача лист повідомлення про порушення законодавства про працю, з вимогою звільнити позивача з займаної посади, виплатити вихідну допомогу, здійснити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та заяву про звільнення з посади головного бухгалтера ТОВ «Житло Уют Сервіс» за ч. З ст. 38 КЗпП України з 06.12.2021 року, а фотокопії вказаних документів, позивач додатково направив з власної електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 на електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 керівника відповідача. Однак, це повідомлення і заяву відповідач проігнорував.

Крім того, представник позивача за довіреністю - ОСОБА_2 06.12.2021 року особисто намагався передати керівнику відповідача заяву про звільнення позивача з посади головного бухгалтера ТОВ «Житло Уют Сервіс» за ч. З ст. 38 КЗпП України з 06.12.2021 року, ключи від офісу та перепустку. В свою чергу, керівник відповідача відмовився прийняти заяву про звільнення, ключі від офісу та перепустку.

Позивач зазначає, що на дату подачі позовної заяви до суду відповідач ігнорує заяви про звільнення позивача, хоча зазначені заяви від 29.11.2021 року та 03.12.2021 року відповідач отримав на пошті 07.12.2021 року, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення. Відповідач не здійснив виплату позивачу вихідної допомоги, компенсації щорічної відпустки, не надає трудової книжки з записом про звільнення, чим навмисно ставить позивача в становище неможливості зміни місця роботи, зміни місця проживання, та в тяжке матеріальне становище, що призводить до неможливості забезпечення дитині позивача належного рівня життя. Оскільки вона є одинокою матір`ю, що має на утриманні дитину до 14 років.

Крім того, на думку позивача, за неправомірні та незаконні навмисні дії відповідача стосовно закріпленого права вільно обирати місце роботи, вільно обирати місце проживання, забезпечувати достойний та належний рівень матеріального забезпечення себе та дитини, призвели до того, що позивач постійно знаходиться в емоційному стресі, в стані посиленого хвилювання, моральних та душевних стражданнях, не за власною волею вимушена змінити звичайний ритм та спосіб життя, змінити спосіб пересування себе та дитини, відмовитися від послуг няні для дитини, не може оплачувати оренду житла, не має можливості оплачувати та проходити рекомендоване лікування, спричиняють позивачу моральну шкоду, яку позивач на дату подачі позовної заяви оцінює в 15000,0 грн.

Таким чином, зазначені дії відповідача (порушення тривалості робочого тижня, ненадання відпустки, ігнорування заяв про звільнення, не звільнення позивача в зазначену ним дату та не виплату вихідної допомоги та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, свідчать про систематичне порушення чинного законодавства про працю України, порушення Конституційних та трудових прав позивача, спричиняють моральну шкоду.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

27 квітня 2022 року від ТОВ «Житло Уют Сервіс» надійшов відзив на позов, в якому відповідач з приводу задоволення позову заперечує, мотивуючи наступним.

24 травня 2021 року ОСОБА_1 була прийнята ТОВ «Житло Уют Сервіс» на посаду головного бухгалтера, про що свідчить наказ № 77-к про прийняття на роботу від 21.05.2021 року. 29 листопада 2021р. позивач не вийшла на роботу та надіслала на ім`я керівника ТОВ «Житло Сервіс» електронний лист з проханням надати їй віддалений доступ до робочих ресурсів, та повідомила, що не може бути присутньою на робочому місці, оскільки взяла лікарняний по догляду за дитиною по стану здоров`я останнього. Така поведінка позивача була розцінена відповідачем як небажання та/або неспроможність належним чином та своєчасно виконувати свої посадові обов`язки, оскільки саме в кінці року позивач як головний бухгалтер повинна була надати фінансові плани (бюджет) на наступний 2022 рік, подати річну звітність та нарахувати заробітну плату працівникам, чого зроблено не було, що в свою призвело до несвоєчасної виплати працівникам заробітної плати, прострочення подачі фінансових та податкових звітів.

Позивач посилається на те, що 25.11.2021р. та 26.11.2021р. вона зверталася до відповідача із заявою про надання відпустки та заявою про звільнення у зв`язку із зміною місця проживання, однак жодних заяв у порядку передбаченому чинним законодавством позивач не подавала, доказів протилежного не надала, при цьому посилання на те, що цитата позивача - « у верхній полиці столу лежать будь-які заяви, підписані мною (відпустка за свій рахунок, звільнення, тощо), для того, щоб ви мали змогу використати той варіант, який буде оптимальний для підприємства» не є належним способом подачі заяв, крім того такі пропозиції є не лише порушення позивачем законодавства про працю та зловживання своїми права, а й спонукання роботодавця до вчинення неправомірних дій.

Таким чином, станом на 26.11.2021р. та 29.11.2021р. відповідач будь-яких заяв про звільнення від позивача не отримував, натомість зі змісту електронного листа від 29.11.2021р. вбачається, що позивач приносить свої вибачення за завдані незручності у зв`язку з невиконанням покладених обов`язків та зважаючи на тимчасову непрацездатність висловлює бажання працювати віддалено, при цьому позивач не повідомляла, що планує змінити місце проживання та у зв`язку з цим просить її звільнити.

З 29.11.2021р. по 01.12.2021р. та з 02.12.2021р. по 03.12.2021р. позивач перебула на лікарняному. Після закінчення терміну лікарняного 06.12.2021р. позивач не з`явилася на робочому місці та про причини неявки не повідомила, про що заступником директора ТОВ «ЖИТЛО УЮТ СЕРВІС» складена доповідна записка № 06/12-2 від 06.12.2021р. з проханням вжити заходів для з`ясування причин відсутності позивача на робочому місці.

07.12.2021p позивач також без попередження не з`явилася на робочому місці, про що заступником головного бухгалтера на ім`я директора була складена доповідна записка від 07.12.2021р., у якій зокрема зазначалося, що 07.12.2021р. день виплати заробітної плати працівникам ТОВ «ЖИТЛО УЮТ СЕРВІС» за листопад 2021р., однак внаслідок відсутності на роботі головного бухгалтера, яка відповідає за своєчасність і повноту виплати заробітної плати працівникам, а також у зв`язку з ненаданням інформації, яка необхідна для проведення банківських розрахунків, на підприємстві було проведено розрахунки по оплаті праці з працівниками у вказаний термін, про що також складено акт про встановлення факту невиконання посадових обов`язків від 07.12.2021р.

Зважаючи на те, що позивач не відповідала на телефонні дзвінки та з метою з`ясування відсутності позивача на роботі 07.12.2021р. відповідач надіслав позивачу лист з проханням письмово надати пояснення про причини відсутності на роботі 06.12.2021р. та надати документи, які підтверджують поважність причин відсутності та було попереджено, що в іншому випадку позивача буде звільнено за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП.

07.12.2021р. відповідачем поштою було отримано заяву про звільнення від 29.11.2021р., якою позивач просить звільнити її з 29.11.2021р. у зв`язку із зміною місця проживання, при цьому без посилання на конкретну статтю КЗпП.

В цей же день, 07.12.2021р. відповідачем був отриманий лист позивача, який містив повідомлення про порушення законодавства від 03.12.2021р. та заяву про звільнення від 03.12.2021р., у якій позивач змінила підстави звільнення та просила звільнити її з 06.12.2021р. на підставі ч. З ст. 38 КЗпП., тобто з підстав порушення відповідачем законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, отримавши 07.12.2021р. вищевказані заяви про звільнення, відповідач не зміг видати відповідний наказ про звільнення на підставі заяви від 29.11.2021р. за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП у зв`язку із зміною місця проживання, оскільки до отримання вказаної заяви позивач змінила підстави звільнення та заявою про звільнення від 03.12.2021р. вимагала звільнити її з 06.12.2021р за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП, яку відповідач не зміг задовольнити, оскільки відповідач жодним чином не порушував законодавство про працю, а отже вказана підстава не може бути причиною звільнення.

У зв`язку із зазначеним 08.12.2021р. відповідач надіслав позивачу лист, яким повідомив про відмову у задоволенні заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП, у зв`язку з безпідставністю вимог та відсутністю підстав для задоволення даної заяви, оскільки відповідач не порушував законодавство про працю та/або умови трудового договору, при цьому посилання на те, що відповідач проігнорував заяви про звільнення не відповідають дійсності та спростовуються вищенаведеними доказами.

Незважаючи на відмову відповідача у задоволенні заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП, позивач так і не з`явилася на робочому місці, про що свідчать акти встановлення факту відсутності на роботі з 06.12.2021р. по 01.02.2022р.

15.12.2021р. відповідач отримав лист від 13.12.2021р., яким позивач продовжила наполягати на її звільненні за власним бажанням з 06.12.2021р. на підставі ч. З ст. 38 КЗпП та повідомила, що вимушено знаходиться на домашньому лікуванні без оформлення лікарняного, а також зазначила, що має статус одинокої матері, яка виховує дитину до 14 років, а відтак відноситься до категорії працівників, яких заборонено звільняти за ініціативою власника або уповноваженого ним органу за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, про що відповідачу відомо не було, оскільки позивач не вказала дану інформацію при оформленні на роботу.

Таким чином, ТОВ «Житло Уют Сервіс» проти позову заперечує, вважає його безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

У позовній заяві позивач зазначала про розгляд справи за її відсутності.

30 листопада 2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 д суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив робот вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, ст. 38 КЗпП України чітко визначений перелік випадків, при яких трудовий договір укладений на невизначений строк, може бути розірваний з ініціативи працівника.

Із змісту вказаної норми вбачається, що строк розірвання трудового договору і правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно.

У позовній заяві позивач як на підставу звільнення посилається на ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

В обґрунтування доводів щодо порушення відповідачем трудового законодавства позивач посилається на те, що відповідач двічі без поважних причин проігнорував заяви позивача про звільнення від 26.11.2021р. та 29.11.2021р., чим порушив його право на вільний вибір місця та умов роботи, а відтак і законодавства про працю.Однак, позивач не надав жодних належних доказів того, що позивач проігнорував

заяви позивача про звільнення.

Згідно ст. 38 КЗпП України заява про звільнення має бути подана виключно у письмові формі, однак позивач не надала доказів подання та/або направлення на ім`я відповідача заяви про звільнення від 26.11.2021р. у зв`язку із зміною місця проживання, а отже у позивача немає підстав стверджувати, що відповідач проігнорував заяву, якої фактично не було подано. Натомість зі змісту електронного листа від 29.11.2021 р., вбачається, що позивач жодних заяв не подавала: «... у верхній полиці мого лежать будь-які заяви, підписані мною (відпустка за свій рахунок, звільнення, тощо), для то: ви мали змогу використати той варіант, який буде оптимальний для підприємства».

Щодо заяви про звільнення за власним бажанням у зв`язку із зміною місця проживання від 29.11.2021р., то вказану заяву позивач направляла поштою з описом вкладення, при цьому направлена таким чином заява вважається прийнятою роботодавцем у день отримання, який указаний у поштовому повідомленні, тобто фактичною датою попередження роботодавця є дата отримання листа, вказана у повідомленні про вручення.

Як вбачається з фактичних обставин справи, вказану заяву позивач отримав 07.12.2021р., що підтверджується витягом із сайту Укрпошти за трекінг-номером 286. При цьому позивач мала можливість за вказаним трекінг-номером відслідкувати отримання відповідачем даної заяви, натомість позивач, знаючи про те, що відповідач ще неотримав заяву про звільнення від 29.11.2021 р. та йому невідомо про бажання позивача звільнитися, 03.12.2021р. надсилає повідомлення про порушення відповідачем законодавства про працю, у якому вказує, відповідач ігнорує її заяви про звільнення і вимагає звільнити її, але вже з інших підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, тобто у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, що є порушенням норм чинного трудового законодавства.

Зважаючи на те, що відповідач немає права самостійно змінювати підстави звільнення на іншу ніж та, що вказана позивачем в заяві про звільнення, станом на сьогодні відповідач позбавлений правових підстав для звільнення відповідача із займаної посади.

Аналогічна правова позиці викладена у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18, у якій ВС зазначив, що у разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. З ст. 38 КЗПП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Таким чином, у відповідача не має правових підстав для звільнення позивача з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП, на які посилається позивач, оскільки жодних порушень законодавства про працю та/або трудового договору з боку відповідача як роботодавця не було, жодних доказів протилежного позивачем суду не надано.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача у позовній заяві на порушення відповідачем тривалості робочого тижня, ненадання відпустки, ігнорування заяв про звільнення, оскільки позивач не надає жодних доказів, які підтверджують вчинення відповідачем будь-яких із вказаних порушень.

Згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Однак з огляду на вищевказані обставини станом на сьогодні у відповідача не має правових підстав для звільнення позивача, а тому він не має змоги видати наказ про звільнення, провести з ним розрахунки та внести належні записи про звільнення до трудової книжки.

Разом з тим, у поданому відзиві відповідач зазначає, що жодним чином не заперечує проти звільнення позивача, але таке звільнення має бути здійснене та оформлене виключно у відповідності до норм законодавства про працю з метою уникнення його подальшого оскарження.

Щодо зобов 'язання виплати вихідної допомоги, грошової компенсаиії за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди, суд зазначає таке.

Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України визначено, що вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38-39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Враховуючи встановлені обставини та зважаючи на те, що підстав для звільнення позивача з посиланням ч. 3 ст. 38 КЗпП України не має, при цьому наказ про звільнення не видавався, відсутні правові підстави для проведення розрахунків з позивачем, у тому числі виплати їй грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Крім того не має жодних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки лише при доведеності факту порушень власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю

працівник має підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк та відповідно отриманням вихідної допомоги.

Враховуючи, що вимоги позивача щодо звільнення її з займаної посади з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України та стягнення вихідної допомоги є недоведеними, відсутні також підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, з огляду на вищезазначене позивачем не наведено жодних доказів порушення відповідачем законних прав позивача, які б могли завдати їй моральних страждань та

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Житло Уют Сервіс» про звільнення із займаної посади, стягнення вихідної допомоги та компенсації невикористаної щорічної відпустки, компенсація завданої моральної шкоди,не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 38, 44, 47 Кодексу законів про працю, статтями 4, 5, 12, 13, 49, 76, 81, 89, 259, 263-265, 274, 279, 353 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Уют Сервіс» про звільнення із займаної посади, стягнення вихідної допомоги та компенсації невикористаної щорічної відпустки, компенсація завданої моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський