СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12018/21

пр. № 2/759/294/22

31 жовтня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року представник позивача ОСОБА_4., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», відповідач) в якому просить: визнати недійсним договір № 1 від 09.04.2009 року про внесення змін і доповнень до кредитного дговору № 800000308 від 25.05.2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк».

Позов мотивований тим, що 25.05.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа- Банк» було укладено кредитний договір № 800000308 відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 60 000 доларів США, із кінцевим строком повернення до 25.05.2012 року, процентна ставка 10, 50% річних, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в суми, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього- графіком погашення кредиту.

09.04.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 800000308 від 25.05.2007 року відпровідно до якого було викладено п. 2.2. Розділу № 1 кредитного договору у наступній редакції: процентна ставка з 25.05.2007 по 24.09.2008 року складає 10,5% річних, з 25.08.2008 по 24.04.20009 року складає 14, 5% річних, з 25.04.2009 по 24.04.2010 року складає 7, 55% річних, з 25.04.2010 складає 15, 10% річних. Змінено дату остаточного повернення кредиту 25.05.2022 року. Викладено додаток № 1 до кредитного договру № 800000308 у новій редакції.

В червні 2015 року відповідач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою до позивача та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним догвором № 800000308 від 25.05.2007 року.

В свою чергу ОСОБА_1 у листопаді 2015 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», в якому просила: визнати недійсним з моменту вчинення договір про надання споживчого кредиту № 800000308 від 25.05.2007 року; визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки № 800000308-И від 25.05.2007 року та скасувати заборону відчуження нерухомого майна, зазначеного в іпотечному договорі № 800000308-И від 25.05.2007 року та зареєстрованого в реєстрі № кдз 2482; визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки № 800000308-П від 25.05.2007 року, укладений між банком та ОСОБА_2 ,; стягнути з банку на користь позивача грошові кошти у розмірі 8 566, 87 доларів США за недійсним кредитним договором № 8 00000308 від 25.05.2007 року, а також 3 030 грн. комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.06.2019 року у цивільній справі № 759/9446/15-ц рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.02.2019 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» скасовано та ухвалене нове судове рішення, яким позов ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 800000308 від 25.05.2007 року в сумі 792 774, 83 грн.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.02.2019 року в частинівідмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.09.2020 року у цивільній справі № 759/9446/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.02.2019 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 06.06.2019 року залишено без змін.

При розгляді вищевказаної цивільної справи ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.02.2016 року було призначено судово-економічну експертизу.

27.03.2017 року судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи Віхляєвим О.К. було складено висновок судвого експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 2174.

Вважає, що вищезазначеним висновком експерта було встановлено невідповідність кредитного договору № 800000308 від 25.05.2007 року та договору про внесення змін і доповнень № 1 від 09.04.2009 року до вказаного кредитного договору вимогам Закону України «Про заист прав споживачів» та «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженого Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Позивач зазначає, що умови оскаржуваного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршення становища позивача, що є підставою для визнання договору недійсним.

Зазначає, що відповідач з невідмоих причин, змінив відсоткову ставку за період з 25.08.2008 року по 08.04.2009 року застосуваваши до цього періоду ставку 14, 50%, хоча відповідно до умов кредитного догвору у вказаний період повинна була діяти відсоткова ставка 10, 5%. Таким, чином вважає, що відповідач в односторонньому порядку, до укладення оскаржуваного договору № 1 змінив позивачу відсоткову ставку за період з 25.09.2008 року по 08.04.2009 року та фактично змісив позивача укласти спірний договір на невигідних умовах, а отже умови цього договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.09.2021 року позовну заяву прийнято та постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

22.08.2022 року згідно розпорядження № 426 здійснено повторний аторозподіл судової справи, у зв`язку з тимчасвою непрацездатністю судді Коваль О.А.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року прийнято до провадження судді Журибеда О.М. та постановлено розгялдити за праилами спрощеного позовного провадження.

20.10.2022 року представник відповідача Тищенко К.О. направила до суду пояснення на позовну заяву, в яких просить відмвоити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач не звертався з письмовою вимогою до кредитора у передбачений строк 14 днів, що спростовує посилання, про порушення його прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору. Крім того, власноручний підпис ОСОБА_1 свідчить, що позивач на час укладення кредитного договору, згоден зі всіма умовами і відповідно зобов`язується виконувати зазначені умови належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2007 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 800000308, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 60 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 травня 2012 року під 10,50% річних, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в розмірах, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього, графіком погашення кредиту (а.с. 55-60).

09 квітня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору № 800000308 від 25 травня 2007 року, в якому вони погодили викласти пункт 2. 2 розділу № 1 кредитного договору у наступній редакції: процентна ставка з 25 травня 2007 року по 24 вересня 2008 складає 10,5% річних, з 25 вересня 2008 року по 24 квітня 2009 року складає 14,5% річних, з 25 квітня 2009 року по 24 квітня 2010 року складає 7,55% річних, з 25 квітня 2010 року складає 15,10% річних. Змінено дату остаточного повернення кредиту на 25 травня 2022 року (а.с. 61-62).

Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне зазначити про те, що в силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; - соба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору № 1 від 09.04.2009 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 800000308 від 25.05.2007 року, позивач посилалася на те, що умови оскаржуваного договору є несправедливими, договір містить суперечливі та дискриманаційні по відношенню до неї умови, адже при підписанні оспорюваного договору відповідачем змінеено відсоткову ставку за період з 25.09.2008 року по 08.04.200 року, не виконано умови Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується висновком експерта № 2174 від 27.03.2017 року.

Частиною 3 статті 1054 ЦК України зазначається, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, а саме Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві.

Разом з тим, споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень абовизнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

09 квітня 2009 року ОСОБА_1 уклала та власноручно підписала з банком договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №800000308 від 25 травня 2007 року, де сторони погодили змінити процентну ставку за договором та дату остаточного повернення кредиту.

Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, в тому числі і зміни п. 2.2 Розділу № 1 («Базові умови кредитування» Кредитного договору, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Матеріалами справи підтверджено, що під час підписання ОСОБА_1 оспорюваного договору, остання не повідомляла банк про наявність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй інформації. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила факт про надану повну інформацію про зміну і доповнення до кредитного договору.

Щодо посилання позивача на висновок експерта № 2174 від 27.03.2017 року, який міститься в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. (частина 1 ст. 110 ЦПК України)

Судом даний висновок не береться до уваги, оскільки Київський апеляційний суд, при винесені постанови від 06.09.2019 року у справі № 759/9446/15- ц, дійшов висновку, що вкзана експертиза проводилась на предмет правильності нарахування ПАТ «Альфа-Банк» кредитних платежів за кредитним договором № 800000308 від 25.05.2007 року.

У результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови, висновок експертизи не доводить факту, що умови оскаржуваного договору № 1 від 09.04.2009 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності. Отже встановлені у експертному висновку обставини самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваного договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, ОСОБА_1 не надано суду будь-яких доказів того, що договір № 1 від 09.04.2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 800000308 від 25.05.2007 року порушує фінансові права відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також є порушенням вимог ст. 203, 215 ЦК України, у зв`язку з чим є недійсними. Позивачем не доведено умисел дій ПАТ «Альфа-Банк» та сам факт встановлення несправедливих умов, а також що мається істотній дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання договору № 1 від 09.04.2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 800000308 від 25.05.2007 року недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України та положень ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

З огляду на те, що ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору при звернення до суду з позовом про захист прав споживачів, тому судові витрати за позовом ОСОБА_1 у вигляді судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда