ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

22 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7139/21
Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/393/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2021 року (ухвалене о 12:11, повний текст рішення складено 18 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, їх скасування, відновлення права на приватизацію та визнання житлового чеку таким, що не є повністю використаним, -

У С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 , в якому, після уточнення позовних вимог, просив:

- визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності (в частині визнання недійсним та скасування: розпорядження Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733; розрахунку площі квартири, що безоплатно приватизується, затвердженого розпорядженням Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733; свідоцтво про право власності на житло, виданого 15.11.1993 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова; державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 6-3072), оскільки перебіг позовної давності почався з 19.05.2021, а саме від дня, коли позивач дізнався про порушення його права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду;

- визнати недійсним та скасувати розпорядження Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 №2733, яким затверджено розрахунок площі квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на двох членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується, затверджений розпорядженням Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 №2733, на двох членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане 15.11.1993 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова, в частині посвідчення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв.м;

- визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 6-3072 щодо реєстрації свідоцтва про право власності на житло, видане 15.11.1993 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова, яким посвідчене право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв.м;

- відновити право ОСОБА_1 на безоплатну приватизацію державного житлового фонду та визнати житловий чек, що був використаний 12.11.1993 ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 під час приватизації на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», таким, що не є використаним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19.05.2021, після ознайомлення з листом Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 14.04.2021 за вих. 2897/1-10/2021, йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 була приватизована розпорядженням органу приватизації від 12.11.1993 №2733 на двох осіб (на нього та його матір) із подальшою видачею на підставі розпорядження органу приватизації свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1993. Приватизація квартири здійснювалась на підставі заяви його матері ОСОБА_2 , яка була основним квартиронаймачем, при цьому вказана квартира була приватизована на всіх членів сім`ї основного квартиронаймача, незалежно від їх віку. Станом на день здійснення приватизації позивач був неповнолітнім, у зв`язку з чим не мав повної цивільної дієздатності. Внаслідок цього включення позивача у число співвласників відбулося поза його бажанням та волею.

Позивач посилається на замовлену ним в ТОВ «Експертно-дослідній службі України» почеркознавчу експертизу, за висновком якої від 13 серпня 2021 року встановлено, що рукописний запис « ОСОБА_2 », зображення якого міститься у рядку «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї» у технічній копії заяви на приватизацію квартири від імені ОСОБА_2 від 26.10.1993, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 діяла всупереч його інтересам під впливом помилки щодо правової природи правочину, його змісту, прав сторін, що в свою чергу призвело до порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Також позивач посилається на ст. 48 ЦК УРСР, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, і передбачала, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Уважає, що проведена 12.11.1993 приватизація квартири, в якій він фактично не проживає з 01.08.1995 (коли йому виповнилося лише 17 років і він не досяг повної дієздатності), суперечить його інтересам на реалізацію законного права на забезпечення житлом, а тому, враховуючи визнання відповідачем ОСОБА_2 цього позову, є достатні підстави для його задоволення.

На даний час він проходять військову службу у Збройних Силах України та через використання ним у 1993 році права та приватизацію не може реалізувати своє право на отримання у власність житла за місцем проходження військової служби у м. Києві та подальшої її приватизації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

1. Приватизацією квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проведеною органом приватизації, порушено законні права позивача та його інтереси, допущено використання його права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду без його відома, всупереч його волі та згоди, не забезпечено вільний вибір способу задоволення його потреб у житлі шляхом вільного використання права на безоплатну приватизацію, а тому порушено право підлягає захисту.

2. Приватизацію проведено органом приватизації з порушенням вимог діючого на той час законодавства, а саме ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизації державного житлового фонду, п. 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, який затверджений наказом Міністерства з питань житлового-комунального господарства України від 15.09.1992 №56.

3. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок експерта від 13 серпня 2021 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи, яким підтверджено, що «рукописний запис ОСОБА_2 », зображення якого міститься у рядку «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї у технічній копії заяви на приватизацію квартири від імені ОСОБА_2 від 26.10.1993, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

4. Судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині ненадання роз`яснень сторонам про можливість і необхідність підтвердження викладених обставин справи шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи державної експертною установою. Позивач просить призначити судову почеркознавчу та технічні експертизи в апеляційному суді.

5. Судом першої інстанції з власної ініціативи, всупереч вимогам ст. 13, 81 ЦПК України, без поданого сторонами та без задоволення судом письмового клопотання про витребування доказів у справі, проведено з порушенням положень ЦПК України огляд відомостей у Єдиному державному реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за результати якого зроблено помилкові висновки, які покладені в основу судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, Чернігівська міська рада вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.11.2021 є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що аналіз приватизаційного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність письмової згоди неповнолітньої особи на вчинення такого правочину як приватизація квартири не передбачена, а достатньо тільки згоди батьків, то є сумніви стосовно можливості визнання недійсним даного правочину, оскільки не має порушення законодавства в момент вчинення правочину, а згоди на приватизацію органу опіки і піклування також не передбачено законодавством.

Указує, що відсутні підстави для призначення у суді апеляційної інстанції експертизи, оскільки у суді першої інстанції таке клопотання позивачем не заявлялось.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасувати оскаржуване ним судове рішення, вважаючи, що викладені у ній доводи є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Указує, що 26.10.1993 нею не підписувалась заява про передачу у власність спірного житла на ім`я неповнолітнього сина, ОСОБА_1 та на її ім`я. У зв`язку з інвалідністю, нестабільним та незадовільним станом здоров`я, поганим зором, вона не одразу, а лише через декілька років звернула увагу на допущену в документах на квартиру помилку в частині зазначення замість доньки ОСОБА_3 імені другої дитини ОСОБА_1 .

Підтримує клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги, доводи відзивів на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення його прав та інтересів під час приватизації спірного житла, відновлення яких потребує судового захисту в обраний ним спосіб.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 26.10.1993 матір`ю позивача - ОСОБА_2 подано заяву до органу приватизації (Деснянського РВК) про передачу у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на її ім`я та її неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований та проживав у ній. До заяви додано довідку про склад сім`ї наймача та займані ними приміщення, а також копію посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження Серія НОМЕР_1 від 22.02.1993 року (а.с. 41, 42, 80).

Згідно розпорядження органу приватизації № 2733 від 12.11.1993 ОСОБА_2 передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в приватну власність (а.с. 39).

На підставі вказаного розпорядження видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 , яким засвідчено, що квартира належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах (а.с. 39, 40, 46).

Як вбачається з довідки Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району від 12.08.2016 позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_2 з 28.11.2000 по 11.10.2001, у військовій частині НОМЕР_3 з 12.10.2001 по 13.06.2002 складом сім`ї одна особа, а також у списках осіб, які мають право на першочергове, позачергове отримання житлових приміщень. Житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с. 28).

Розпорядженням голови Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 2126 від 21.11.2007 ОСОБА_1 надано службову двокімнатну квартиру на родину з трьох осіб без зняття з квартирного обліку та видано ордер на право заняття службового жилого приміщення (а.с. 30, 31).

Згідно з довідкою № 23549 від 20.11.2018 ОСОБА_1 з 28.11.2000 перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Київ за складом сім`ї чотири особи (а.с. 33).

У матеріалах справи наявний висновок експерта №760/08/2021 від 13.08.2021 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_1 , складений експертом ТОВ «Експертно-дослідна служба України», згідно якого «рукописний запис ОСОБА_2 », зображення якого міститься у рядку «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї» у технічній копії заяви на приватизацію квартири від імені ОСОБА_2 від 26.10.1993, виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою (а.с. 108-126).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовідносини між сторонами виникли у 1993 році, а тому до них підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), Закону України «Про власність», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інших нормативно-правових актів, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 4 Житлового кодексу УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств відомчий житловий фонд).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини другої статті 9 ЖК Української РСР (у редакції від 01 січня 1993 року) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

Статтею 62 ЖК Української РСР визначено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно з ст. 11 ЦК УРСР 1963 року повна цивільна дієздатність виникає з досягненням повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції від 19 червня 1992 року) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі).

Процедура передачі будинків у власність громадянам визначена Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі по тексту Положення).

Відповідно до п. 4, 5 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Зважаючи на те, що на час здійснення приватизації спірного житла громадянин ОСОБА_1 був неповнолітнім, мешкав та був прописаний у ньому, він мав право на здійснення приватизації, яке було реалізовано його матір`ю ОСОБА_2 у визначений законом спосіб.

Районний суд дійшов вірного висновку про недоведення позивачем порушення його законних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся, а саме використання його права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду без його відома, всупереч його волі та згоди, незабезпечення вільного вибору способу його потреб у житлі шляхом вільного використання його права на безоплатну приватизацію. Зі змісту позовних вимог вбачається, що звернення ОСОБА_1 до суду насамперед зумовлено тим, що через використання ним у 1993 році права на приватизацію він не може реалізувати своє право на отримання у власність житла за місцем проходження військової служби у м. Києві та подальшої її приватизації.

Під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б могли свідчити про порушення як органом приватизації, так і матір`ю позивача чинного на той час законодавства про приватизацію, в зв`язку з чим суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову по суті, зазначивши про відсутність процесуальної необхідності відмовляти в задоволенні заявлених вимог внаслідок пропуску строку позовної давності.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що він не надавав своєї згоди на приватизацію, є безпідставними, оскільки в інтересах позивача, який на час приватизації був неповнолітнім, діяла його матір.

Між тим, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його матір під час приватизації спірної квартири діяла всупереч інтересів позивача, який на той час був неповнолітнім, або під впливом помилки.

Не є слушними доводи апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок експерта від 13 серпня 2021 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи, яким підтверджено, що «рукописний запис ОСОБА_2 », зображення якого міститься у рядку «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї» у технічній копії заяви на приватизацію квартири від імені ОСОБА_2 від 26.10.1993, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою, оскільки висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Почеркознавча експертиза проведена по технічній копії заяви на приватизацію, а не по оригіналу такої заяви. Самою ОСОБА_2 справжність її підпису не оспорювалась. При цьому, суд першої інстанції вірно вказав про те, що почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи та здійснюється виключно державними спеціалізованими установами.

Клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової почеркознавчої та технічної експертиз в апеляційному суді не підлягає задоволенню, оскільки у даній справі такі експертизи не є доцільними та не мають вирішального значення.

Відомості, що містяться у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є загальнодоступними, а тому їх огляд судом не є порушенням процесуального закону щодо.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка.

Таким чином, відповідно до присів ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2021 року без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2022 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В.Шитченко