Справа № 127/9589/18
Провадження № 22-ц/801/810/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 рокуСправа № 127/9589/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Олійник Г. Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Сікорська Лілія Анатоліївна про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Вохмінової О. С. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 28 січня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

24 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорська Л. А. про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , яка проживала в АДРЕСА_1 .

Згідно заповіту, посвідченого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 23 вересня 1986 року, реєстр. № 2-1333, ОСОБА_3 все своє майно заповіла позивачу.

Спадкоємцем ОСОБА_3 за законом також була її донька, сестра позивача ОСОБА_4 .

Оскільки позивач не поживав у м. Вінниці разом із матір`ю, то за домовленістю з сестрою ОСОБА_4 , яка проживала в м. Вінниці, позивач 26 вересня 2006 року звернувся в нотаріальну контору із заявою про відмову від спадщини за заповітом на користь ОСОБА_4 .

Умовою та домовленістю між братом та сестрою було те, що у майбутньому все успадковане майно ОСОБА_4 передасть за договором позивачу чи заповість йому, оскільки він мав намір при виході на пенсію жити у батьківському будинку.

30 листопада 2006 року ОСОБА_4 оформила спадщину на земельну ділянку площею 0,0431 га для будівництва та обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 27/50 часток житлового будинку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 , про що отримала свідоцтва про право на спадщину за законом.

ОСОБА_4 постійно проживала в м. Вінниці в будинку, що успадкувала після смерті матері.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Позивач здійснив поховання сестри, виконав усі необхідні обряди за свій рахунок.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшов будинок за адресою: АДРЕСА_1 та інше майно.

01 вересня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 .

Однак, від нотаріуса позивач дізнався про існування заповіту ОСОБА_4 , складеного 06 квітня 2015 року, згідно з яким вона заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом ОСОБА_2 , який проживав з нею останні роки.

Отже ОСОБА_4 , все майно, яке успадкувала від їх матері, не заповіла позивачеві, як вони домовлялись, а заповіла чужій людині, яка прожила кілька років з нею. Знаючи про складне життя сестри з ОСОБА_2 , його знущання над нею та вимагання майна, позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним.

ОСОБА_4 мала тяжкі захворювання, зокрема з 1991 року хворіла на цукровий діабет, була інвалідом 2 групи загального захворювання, перебувала на медичному обліку у міській клінічній лікарні № 3.

Починаючи з 2014 року стан здоров`я ОСОБА_4 значно погіршився. Вона зверталась до невропатолога, часто траплялись випадки несприйняття дійсних подій, неадекватної поведінки, звернення до правоохоронних органів з безпідставними заявами, що підтверджує неадекватність її поведінки. Відповідач поводився з нею грубо, ображав її, погрожував, вимагав переоформити на нього належне їй майно. На думку позивача, ці обставини вплинули на стан здоров`я ОСОБА_4 та погіршили її психічний стан.

Згідно довідки про причину смерті від 06 березня 2016 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 67 років, причина смерті С.80 (ракова інтоксикація).

Виходячи з наведеного, положень частини першої статті 225, статті 1257 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 06 квітня 2015 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л. А., реєстр. № 1-248.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 26000 грн.

Судовий збір залишено за рахунок позивача.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що при посвідченні заповіту від 06 квітня 2015 року державним нотаріусом Сікорською Л. А. не вказано, що заповідач ОСОБА_5 страждала важкими хворобами небезпечними для життя та являлась інвалідом другої групи, потребувала постійної сторонньої допомоги та була матеріально залежна від особи на користь якої поданий заповіт.

21 квітня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

02 травня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорської Л. А. про розгляд справи у її відсутності.

06 травня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перенесення розгляду справи до припинення воєнного стану, оскільки немає можливості виїзду з міста, а також через особливий стан роботи та тяжким сімейним і матеріальним станом.

Колегія суддів ознайомившись із поданою заявою ОСОБА_1 дійшла висновку про відмову в її задоволенні з огляду на строки, встановлені статтею 371 ЦПК України, а також через те, що позивачем не надано суду доказів неможливості виїзду з міста, зайнятість на роботі чи тяжкі сімейні та матеріалі обставини, які перешкоджають явці позивача до суду апеляційної інстанції. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що позивач не був позбавлений можливості заявити клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відповідно до статті 212 ЦПК України, однак цим правом не скористався. Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 уклав угоду з адвокатом Семенюк І.В., який здійснює свою адвокатську діяльність у м. Вінниці, а отже має можливість бути присутнім у судових засіданнях та представляти інтереси апелянта.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Про місце, день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними сестрою та братом по лінії матері - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 15, 16, 17).

Згідно свідоцтва про право особистої власності № 200 від 25 серпня 1986 року, ОСОБА_4 належало 100 % домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 160).

Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0753 га за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 10 червня 2004 року (т. 1 а.с. 161).

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з 16 вересня 2014 року до 24 жовтня 2014 року перебували в шлюбі (а.с. 76 т. 1).

Згідно договору дарування від 09 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 27/50 часток житлового будинку з прибудовами по АДРЕСА_1 (а.с. 113 т. 1). Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 114 т. 1).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований з 09 червня 2012 року (а.с. 71-72 т. 1).

ОСОБА_4 була інвалідом ІІ групи загального захворювання (т. 1 а.с. 18).

Згідно довідки від 28 жовтня 2016 року МКЛ № 3 ОСОБА_4 , 1948 року народження, з 2012 по 2016 р.р. знаходилась на диспансерному спостереженні у лікаря-ендокринолога МКЛ №3. З 01 березня 2016 по 02 березня 2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні МКЛ № 3. На диспансерному обліку у лікаря-невролога та лікаря психіатра не перебувала (посада психіатра в МКЛ № 3 відсутня (т. 1 а.с. 110, 111).

На обліку в КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прож.: АДРЕСА_1 , за даними архіву лікарні та картотеки диспансерного відділення не перебуває (т. 1 а.с. 112).

До Вінницького ВП ГУПП у Вінницькій області, до Департаменту соціальної політики та на ім`я міського голови з заявами з приводу жорстокого, грубого поводження ОСОБА_4 не зверталась (т. 1 а.с. 123, 124).

В матеріалах справи відсутні докази про недієздатність ОСОБА_4

06 квітня 2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори за реєстр. № 1-248 був посвідчений заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючої в АДРЕСА_1 , згідно з яким ОСОБА_4 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, добровільно та попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла громадянину ОСОБА_2 ...

Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею в присутності нотаріуса. Особу заповідача нотаріусом встановлено, дієздатність її перевірено. ОСОБА_4 також вказала, що зміст та умови заповіту відповідають дійсним її намірам (а.с. 132 т. 2).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 67 років (т. 2 а.с. 128), про що 09 березня 2016 року Відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ у Вінницькій області було зроблено відповідний актовий запис № 695 та видано свідоцтво про смерть.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 72 від 06 березня 2016 року (т. 1 а.с. 14), ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 вдома, за адресою: АДРЕСА_1 , причина смерті: С.80 ракова інтоксикація.

22 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса ВМНО Копаничук Я. Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с. 123 т. 2).

01 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ВМНО Копаничук Я. Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 134).

Станом на час розгляду даної справи свідоцтва про право на спадщину не видані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний позивачем заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 06 квітня 2015 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л. А. по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону. На момент вчинення правочину, а саме складання та підписання 06 квітня 2015 року заповіту, ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. На підтвердження підстав нікчемності, недійсності заповіту належних та допустимих доказів позивачем суду не надано.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено судом першої інстанції за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_4 на час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому заповіт від 06 квітня 2015 року слід визнати недійними на підставі частини першої статті 225 ЦК України.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналіз статті 225 ЦК України дозволяє зробити висновок, що до інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, не може належати набувач за договором довічного утримання (догляду) з яким спадкодавець (відчужувач) вчинив цей договір. Оспорювання спадкоємцем відчужувача договору довічного утримання (догляду) не свідчить про порушення заповітом спадкодавця (відчужувача) цивільних прав або інтересів набувача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19 (провадження № 61-13473св20) зазначено, що «з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, другої статті 82 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції правомірно взято до уваги те, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 3 від 12 березня 2020 року, наданим фахівцями КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» при житті, в тому числі і під час укладання заповіту від 06 квітня 2015 року, ОСОБА_4 на тяжкий психічний розлад не страждала, перебувала поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, а виявляла органічний розлад особистості змішаного (цукровий діабет, атеросклероз) генезу (F 07.84) Під час укладення заповіту від 06 квітня 2015 року ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 3 а.с. 186-191).

Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги також, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилась цивільна справа № 127/21370/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорська Л.А. про визнання заповіту недійсним. На підставі ухвали суду від 28 грудня 2016 року було призначено судово-психіатричну експертизу. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 5 від 30 березня 2017 року, наданим фахівцями КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради» (м. Вінниця, вул. Пирогова, 109) при житті, в тому числі і під час укладання заповіту від 06 квітня 2015 року, ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждала, а виявляла органічний розлад особистості змішаного (цукровий діабет, атеросклероз) генезу. Під час укладання заповіту від 06 квітня 2015 року ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 1 а.с. 146-150).

На підставі ухвали суду від 09 жовтня 2017 року було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 30 від 15 січня 2018 року, наданим фахівцями обласної психіатричної лікарні Хмельницької обласної ради (Хмельницька область Ярмолинецький район с. Скаржинці), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , могла усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними під час підписання заповіту 06 квітня 2015 року, враховуючи захворювання, що містяться в медичних документах на той період (т. 1 а.с. 141-145).

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів наявність підстав, передбачених частиною першою статті 225, частиною другою статті 1257 ЦК України, для визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 06 квітня 2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори, реєстр. № 1-248, суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний позивачем заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 06 квітня 2015 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л. А. по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону. На момент вчинення правочину, а саме складання та підписання 06 квітня 2015 року заповіту, ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. На підтвердження підстав нікчемності, недійсності заповіту належних та допустимих доказів позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та є аналогічними тим, що зазначались позивачем в суді першої інстанції, їм була надана оцінка в рішенні суду першої інстанції, з якою погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заявила клопотання про розподіл витрат на правову допомогу та надала документи на підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, а саме акт виконаних робіт від 19 квітня 2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №01-04/22 від 19 квітня 2022 року про сплату ОСОБА_2 2000 грн за надання правової допомоги (т. 4 а. с. 245-246).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Тому на ОСОБА_1 , який клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавав, покладаються судові витрати ОСОБА_2 на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Поновити дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.