Провадження № 2/127/1566/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Волошина С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, застосованих у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та на частину квартири АДРЕСА_2 , на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року. Позов мотивовано тим, що ухвалою Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року в межах розгляду цивільної справи №2-484/03 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про спростування відомостей, що не відповідають дійсності, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та на частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 . Наразі єдиним власником квартири АДРЕСА_2 є позивач. В лютому 2022 року їй стало відомо про існування арешту на квартиру, накладеного 23.12.2002 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року. На даний час відпали підстави, за наявності яких було вжито заходи забезпечення позову. Позивач вважає, що існування арешту порушує її права як власника, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2022 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору у визначені ухвалою суду строки. (а.с. 28).

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, 15.07.2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла до суду заява, в якій він проти задоволення позовних вимог не заперечив.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про спростування відомостей, що не відповідають дійсності, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та на частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 (а.с.16).

На підставі зазначеної ухвали Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 23.12.2002 року за реєстром №10-496 накладено заборону на частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 (а.с.14).

Наразі ОСОБА_5 », « ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1993 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів, договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Рудиком В.В. 24.04.2007 року за реєстром №4125, договору купівлі-продажу частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Рудиком В.В. 01.05.2009 року за реєстром №2241, є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.5-11,18).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.17).

Існування арешту, накладеного на частину квартири АДРЕСА_2 , порушує права позивача ОСОБА_1 як власника цієї квартири. В позасудовому порядку захистити свої права позивач не в змозі.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року.

Таким чином, існування арешту, накладеного на квартиру позивача, порушує її права, як власника квартири, оскільки вона позбавлена можливості розпорядитися належним їй майном (квартирою) через існуючий арешт, який в юридичному аспекті не має до неї жодного стосунку.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що цивільне право ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 , підлягає захисту, шляхом звільнення її квартири з під арешту, що накладеного ухвалою суду від 12.12.2002 року, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим суду не представлено жодних доказів, згідно яких позивачу ОСОБА_1 належить ще й інша нерухомість, а саме квартира АДРЕСА_1 , на яку оскаржуваною ухвалою також накладено арешт.

З огляду на викладене за позовом ОСОБА_1 арешт підлягає зняттю виключно з квартири (її частини), що належить їй на праві власності (квартира АДРЕСА_2 ), а тому в частині вимог про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 позов до задоволення не підлягає.

Питання розподілу судових витрат суд не вирішує, оскільки позивач просила судові витрати залишити за нею.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321,391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 206, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений на частину квартири АДРЕСА_2 , на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року б/н, яка на момент накладення арешту належала ОСОБА_4 та на підставі якої Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 23.12.2022 за реєстром № 10 496 накладено заборону на вказане майно.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя: