Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022 Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Омелько Г.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року до Солом`янського районного суду м. Києва із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та забезпечення позову та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 13 березня 2012 року в розмірі 80 000,00 гривень, 57 392 гривень індексу інфляції за прострочення грошових коштів за період з 31 травня 2012 року по 27 травня 2015 року, 9600 гривень трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення грошових коштів, 44 501,08 процентів від суми позики грошових коштів за період з 13 березня 2012 року по 27 травня 2015 року та судовий збір у розмірі 1914,94 грн.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 березня 2012 року між ним (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) було укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в розмірі 80 000 гривень, а позичальник зобов`язався повернути вказані грошові кошти не пізніше 31 травня 2012 року.

Проте, відповідач (позичальник) в порушення прийнятих на себе зобов`язань, позику не повернув.

У зв`язку з цим, на момент звернення до суду з позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 80 000 грн.

Згідно умов договору розмір процентів не встановлювався, а тому визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно розрахунку та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, розмір процентів від суми позики становить 58470,08 грн., розмір установленого індексу інфляції становить 65992 грн., судових витрат 2466,15 грн.

Позивач вказує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте такі вимоги відповідачем було проігноровано, а тому змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою суду від 29.05.2015 позовну заяву залишено без руху із надання позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 04 серпня 2015 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва заяву від 04.09.2015 заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на:

- житловий будинок номер АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,25 Га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у АДРЕСА_4 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 144232 від 02.11.2009 року);

- земельну ділянку площею 0,2884 Га для ведення особистого селянського господарства, що розташована у АДРЕСА_4 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 444233 від 02.11.2009 року);

- земельну ділянку площею 0,1372 Га для ведення особистого селянського господарства, що розташована у АДРЕСА_4 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 444231 від 02.11.2009 року).

17 вересня 2015 року представником відповідача у судовому засіданні було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи. Головуючим суддею клопотання задоволено. Розгляд справи відкладено на 15 жовтня 2015 року.

14 жовтня 2015 року з боку відповідача надійшло клопотання про витребування медичної документації та виклик свідка.

У судовому засіданні 15 жовтня 2015 року позивач заперечував проти задоволення клопотання, відповідач та її представник підтримали його та просили задовольнити.

Ухвалою суду від 15.10.2015 клопотання задоволено, витребувано від Київської клінічної лікарні №17, відділення Політравма, медичну документацію на ОСОБА_2 .

15 лютого 2016 року зі сторони відповідача надійшли заява про виклик свідка, заперечення проти позову заперечення проти позову та зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Як зазначає ОСОБА_2 в запереченнях, твердження позивача про те, що між нею та позивачем було укладено договір позики, на виконання умов якого позивач передав їй грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., не відповідає дійсності. Так, вказує, що наприкінці грудня 2011 року внаслідок нещасного випадку впала з 8-го поверху, внаслідок чого зазнала численні пошкодження. Тому з 29 грудня 2011 року о 09 лютого 2012 року знаходилась в Київській клінічній лікарні №17, відділення Політравма. Після виписки з лікарні відповідачка знаходилась вдома та не мала можливості самостійно виходити з дому, мала тривалий розлад здоров`я, а після виписки отримала рекомендації лікаря щодо нагляду у травматолога та дільничого психіатра за місцем проживання. Відтак, посилається на те, що тривалий час після нещасного випадку, в тому числі й на дату складання розписки, не усвідомлювала своїх дій. Відповідачка не заперечує проти того, що складала розписку, однак вказує, що не укладала договору позики та не отримувала грошові кошти від ОСОБА_1 , який був її адвокатом та якому вона довіряла. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову.

Також, від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Відповідно до заяви від 15.02.2016 року про збільшення позовних вимог позивач просив суд додатково стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 22 569 гривень, що включає в себе:

-8 600 гривень індексу інфляції та 3% річних за період з травня 2015 року по 15 лютого 2016 року;

-13 969 гривень процентів від суми позики (ст. 536 ЦК України) за період із травня 2015 року по 15 лютого 2016 року за невиконання договору позики грошових коштів, укладеного між позивачем та відповідачем 13 березня 2012 року. Судовий збір становить 551,21 грн.

15.02.2016 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Протокольною ухвалою суду від 01.03.2016 прийнято заяву про збільшення позовних вимог, задоволено клопотання відповідача про виклик свідка.

01 березня 2016 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви.

01 березня 2016 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва вжито до Київської клінічної лікарні №17, відділення Політравма, заходи процесуального примусу шляхом тимчасового вилучення доказів для дослідження судом.

10 травня 2016 року від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 11 травня 2016 року представник відповідача підтримав клопотання та просив його задовольнити, позивач заперечував проти задоволення клопотання.

Ухвалою суду від 11.05.2016 задоволено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

10 вересня та 13 грудня 2019 року від позивача надійшли заяви про поновлення провадження у справі.

25 грудня 2019 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва поновлено провадження у справі № 760/10329/15-ц та призначено справу до розгляду.

16.11.2020, 25.03.2021 та 09.09.2021 до суду надійшли заяви відповідача про зупинення провадження.

Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження.

У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, про причини неявки суд до відома не поставили.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 13 березня 2012 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в розмірі 80 000 гривень, а позичальник зобов`язався повернути вказані грошові кошти не пізніше 31 травня 2012 року.

Позичальник отримав грошові кошти відповідно до розписки складеної позикодавцем власноручно.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Як передбачено положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що умови договору відповідачем не виконані до цього часу, борг не повернуто.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду копію розписки від 13.12.2012.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у вказаний в договорі строк.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, за вимогами статті 611 цього Кодексу, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом.

Оскільки на порушення норм закону та умов договору позики відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, позику у визначений договором строк не повернув, у зв`язку із чим в позивача наявні підстави вимагати виконання умов договору із застосуванням встановленим законом правових наслідків його неналежного виконання.

Виходячи з викладеного вище, а саме, встановлення факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь основного боргу в сумі 80 000 грн.

Окрім того, позивач, посилаючись на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики, просив стягнути з відповідача:

- процентів від суми позики в сумі 58 470,08 грн.;

- трьох відсотків річних в сумі 11 400 грн.;

- встановленого індексу інфляції 64 192 грн.

Як передбачено ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З наданого позивачем розрахунку, який суд вважає арифметично правильним та таким, що відповідає обставинам справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми встановленого індексу інфляції у розмірі 64 192 грн. та 3% річних за користування позикою у розмірі 11 400 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Згідно умов договору розмір процентів не встановлювався, а тому визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Виходячи з наданого позивачем розрахунку, який суд вважає арифметично правильним та таким, що відповідає обставинам справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів від суми позики в розмірі 58 470,08 грн.

Водночас, суд приймає до уваги, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 11 квітня 2019 року у справі № 758/3513/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 13.03.2012, відмовлено в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1914,94 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 207, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 610, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-82, 133, 137, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) 80 000,00 грн. боргу, три відсотки річних у розмірі 9600,00 грн., 65 992,00 грн. суми встановленого індексу інфляції, 58 470,08 грн. процентів та 2466,15 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А.Усатова