РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/10965/19

Номер провадження 2/495/468/2022

24 січня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

від позивачки: не з`явилася

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/10965/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю

В С Т А Н О В И В :

23.12.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю (а.с.1-2).

Так, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки автобусу пасажирського марки «MERCEDES BENZ», 316 CDI, типу автобус-D, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 у розмірі 196 905,50 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 495/10965/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.76-77).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.10.2020 року провадження у цивільній справі № 495/10965/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 495/5454/17 за результатами касаційного перегляду (а.с.106-107).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.10.2021 року провадження у цивільній справі № 495/10965/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю поновлено (а.с.119-120).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2021року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 495/10965/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю (а.с.126-127)

Позивачка - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, але відповідно до позовних вимог просила розглядати справу за її відсутності .

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, але його представник - адвокат Гафійчук С.Д. подав до суду заяву, згідно із якою зазначив, що позовні вимоги необґрунтовані, просив відмовити у їх задоволенні та розглянути справу без участі сторони відповідача.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 22.11.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2016 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що у шлюбі у сторін народилися: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2017 року встановлено, що сторони під час шлюбу, а саме 22.12.2012 року, придбали автомобіль марки «MERCEDES BENZ», 316 CDI, типу автобус-D, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , правовстановлюючі документи на який оформлені на ОСОБА_2 .

Відповідно до звіту № 25 від 20.03.2017 року, який виконаний ПМП «ЭКС» про оцінку ринкової вартості автотранспортних засобів, належних ОСОБА_2 вартість автомобілю марки «MERCEDES BENZ» становить 393 811 грн.

За твердженням позивачки, автомобіль марки «MERCEDES BENZ» відповідач продав без її письмової згоди за 38 700 грн., відповідно до договору купівлі-продажу від 23.06.2017 року, а звіт з експертної оцінки визначення ринкової вартості транспортного засобу від 20.03.2017 року заслуговує на увагу, так як визначення вартості автомобіля було здійснено до його відчуження за згодою і у присутності відповідача.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволені.

Вказаним вище рішенням встановлено, що транспортний засіб, а саме автобус пасажирський «MERCEDES-BENZ» 316CRDI 2000 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року в частині зустрічного позову та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні зустрічних позовних вимог про встановлення факту, що транспортний засіб, а саме автобус пасажирський «MERCEDES-BENZ» є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку вказаного транспортного засобу відмовлено.

Між тим позивачка зазначила, що апеляційний суд звернув увагу на те, що сторона має право звернутися до суду із відповідним позовом стосовно компенсації частки відчуженого без її згоди спірного майна. На момент розгляду справи за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач не був власником пасажирського автобусу «MERCEDES-BENZ».

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідною заявою про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

Згідно із ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Тобто, без встановлення факту, що майно, а саме автобус пасажирський марки «MERCEDES BENZ», 316 CDI, типу автобус-D, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , за Ѕ частки якого, ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію вартості, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), неможливо взагалі відносити це майно до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.

Так, матеріалами справи та в ході судового розгляду встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільної сумісної власності подружжя задоволено. Встановлено факт, що об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є транспортний засіб, а саме автобус пасажирський «MERCEDES-BENZ» 316CRDI 2000 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.17-21).

Постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року в частині зустрічного позову та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні зустрічних позовних вимог про встановлення факту, що транспортний засіб, а саме автобус пасажирський «MERCEDES-BENZ» є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку вказаного транспортного засобу відмовлено (а.с.22-25).

Постановою Верховного Суду від 03.06.2021 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільної сумісної власності подружжя залишено без змін.

Таким чином, майно, а саме автобус пасажирський марки «MERCEDES BENZ», 316 CDI, типу автобус-D, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 не є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно із ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю, у зв`язку з чим такий позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.15,16, ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81,ч.4 ст.82, ст.ст. 211, 247, 258-259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобілю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко