Справа № 359/1763/18
Провадження № 2/359/251/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з будівлями і спорудами, визнання договорів дарування недійсними, -

встановив :

12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши який у квітні 2019 року просив : визнати за ним право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування вказаного житлового будинку, укладеного 20 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В., зареєстрований за № 2001; визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Криворучко О.В., зареєстрований за № 837 та вирішити питання по судовим витратам.

Вимоги обґрунтовано тим, що з 1974 року позивач проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. За час спільного проживання, вона в 1984 році набула у власність земельну ділянку, на якій разом з позивачем побудували спірний будинок та у січні 1989 року отримала свідоцтво на право особистої власності на нього. Оскільки спільних дітей у них не було, ОСОБА_4 , на випадок смерті ОСОБА_1 , в травні 2008 року уклала нотаріальний договір про довічне утримання з ОСОБА_2 . Саме таку юридичну природу договору вона бажала вчинити, проте згодом виявилось, що нотаріально був оформлений інший за змістом договір, а саме щодо дарування домоволодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 . Через це, в 2016 році ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування даного домоволодіння, проте у задоволені позову було відмовлено.

Позивач вважає даний договір незаконним, оскільки його покійна цивільна дружина, розпорядилась даним майном без його згоди, як співвласника. Вважає, що частина домоволодіння належить йому на праві власності, оскільки хоч юридично дане майно і було оформлено на ОСОБА_4 , але фактично вони разом проживали як сім`я, вели спільне господарство, будували даний будинок, робили в ньому ремонти. Відтак, договір дарування спірного майна від 2008 року на ім`я ОСОБА_2 , вчинено з порушенням майнових прав позивача, як співвласника. Зважаючи на вказане, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді Журавського В.В. від 05 квітня 2018 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

20 березня 2019 року ОСОБА_2 через представника адвоката Сацика В.О. подав до суду заяву, якою просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 .

Відповідач своїм процесуальним правом щодо подачі відзиву як на первісний, так і на змінений позови не скористався.

Ухвалою суду від 27 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з будівлями і спорудами, визнання договорів дарування недійсними було залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року ухвалу суду І інстанції від 27 липня 2020 року скасовано, а справу було направлено до Бориспільського міськрайонного суду Київської області для продовження розгляду по суті.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 листопада 2020 року справу для розгляду по суті передано судді Яковлєвій Л.В.

Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року справу прийнято суддею Яковлєвою Л.В. до свого провадження та призначено судове засідання по суті з викликом і повідомленням сторін в порядку загального позовного провадження.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду сторони у справі до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, представник позивача подав заяву до суду, якою позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, а розгляд справи просив здійснити у його відсутність. Представник відповідача подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Зважаючи на неявку сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 показала суду, що у 1978 році приїхала до с. Глибоке Бориспільського району працювати бухгалтером і вже тоді ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом як сім`я у 8-ми квартирному будинку. З ними ОСОБА_5 знайома по роботі. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідок не знає. ОСОБА_4 отримала земельну ділянку, яка була в захаращеному виді і разом з ОСОБА_1 приводила її до ладу, вивозили сміття, засипали яму, розчищали і готували до будівництва. Позивач через завхозі виписував накладні на цеглу, будівельні матеріали, підписував у касира, проставляв печатки, отримував ці матеріали і використо-вував для зведення будинку. Координував та контролював будівництво домоволодіння саме ОСОБА_1 , проте за якою саме адресою свідок не знає. ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 почали разом проживати у зведеному будинку приблизно в 80-х роках.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 показав суду, що проживає в с. Глибоке Бориспільського району з 1969 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 також разом приїхали до цього села та проживали разом як сім`я. Позивач працював у завхозі на посаді інженера по техніці безпеки, а ОСОБА_4 працювала в корівнику. Свідок зазначив, що майже щодня спілкувався по роботі з ОСОБА_1 , знав що він разом з дружиною ОСОБА_4 близько трьох років будували будинок, а потім разом жили в ньому до її смерті. Де саме позивач купував чи отримував будівельні матеріали для даного будівництва свідку невідомо, проте він не раз допомагав йому, даючи техніку і працівників, щоб перенести, перевезти щось, розгрузити чи посильно допомогли фізично. З ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідок не знайомий. Від сусідів ОСОБА_6 знає, що за життя ОСОБА_4 подарувала цей будинок комусь. Чи отримала на це згоду ОСОБА_1 , не знає.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 показав суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знав близько 20 років, оскільки вони є сусідами. Свідок вважав їх подружжям, оскільки вони спільно будували спірний будинок, разом жили там все життя вдвох, мали гарні стосунки між собою. З ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідок не знайомий.

Допитаний свідок ОСОБА_8 показав суду, що добре знав ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки разом працювали у завозі, один одному допомагали будуватись по АДРЕСА_1 , були сусідами. ОСОБА_8 вважав їх сім`єю, оскільки вони разом приїхали в с. Глибоке Бориспільського району в 1974 році та весь час проживали разом, спільно десь в 1983-1984 роках будували будинок та далі, приблизно з 1987 року, проживали у ньому. Грошові кошти в них, як у подружжя були спільні, але будівництвом займався більше ОСОБА_1 .. Про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 жили без реєстрації шлюбу свідок дізнався приблизно в 2018 році. Їх сім`я жила дружньо, один одного підтримували, доглядали. Про те, ким з них отримана земельна ділянка, на кого вона та будинок оформлені юридично, свідку невідомо. Хто купував будівельні матеріали і де, ОСОБА_8 також невідомо. ОСОБА_2 свідок бачив на території домоволодіння декілька разів, знає, що це племінник ОСОБА_4 , повідомив що стосунки в них були нормальні.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що добре знає ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1978 року, оскільки є їх сусідкою, а з ОСОБА_4 вони взагалі були як сестри, щодня бачились та спілкувались. Свідок повідомила, що саме ОСОБА_10 отримала спочатку квартиру, а потім земельну ділянку і хотіла побудувати власний будинок. Будівництвом, приблизно з 1982 року, займалась саме ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 працював інженером по теплотрасі і весь день був на роботі, іноді із ночівлею. Крім того, він багато пиячив і гуляв по дівчатам в період будівництва, гроші витрачав на свої розваги, пропадав десь по 2-3 дні, через що вони сварились весь час. У ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були нехороші стосунки між собою після зведення будинку, а коли він її побив, то взагалі ОСОБА_11 вигнала його і він 7 років проживав окремо у м. Бориспіль. Під час початку зведення будинку вони проживали разом на квартирі, а потім в сараї біля будинку, поки не довели все до кінця. З 1984 - 1985 року племінник ОСОБА_2 періодично проживав там у недобудові, допомагав будувати будинок. Свідок зазначила, що коли спірне домоволодіння було готове, до ОСОБА_4 , разом з сім`єю, переїхав жити ОСОБА_2 та жив там десь до 2004 - 2005 року, допомагав їй у всьому. Потім ОСОБА_12 з сім`єю виїхав звідти через постійні сварки з ОСОБА_1 , але і після цього ОСОБА_2 весь час приїздив до ОСОБА_4 , допомагав їй всіляко. Вона за життя мріяла подарувати цей будинок саме племіннику ОСОБА_12 , оскільки власних дітей у неї не було. Про це покійна повідомляла свідку особисто.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 повідомив суду, що ОСОБА_1 знав з 2013 року, а ОСОБА_4 знав з 1985 року. Свідок вказав, що в період з 1985 по 1988 роки заіздив до ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 де ним та ОСОБА_4 велось будівництво. В цей період ОСОБА_2 жив у недостроєному будинку. ОСОБА_4 казала, що цей будинок після її смерті залишиться ОСОБА_2 . В 2005 році свідок виїхав з цього села та повернувся лише в 2013 році і вже тоді ОСОБА_4 та ОСОБА_1 жили в цьому будинку разом. До цього часу свідок ОСОБА_1 в даному домоволодінні не бачив. ОСОБА_2 разом з сім`єю також жив у ОСОБА_4 в період з 2005 по 2006 роки, допомагав з ремонтом, по дому, а потім виїхав до м. Бориспіль. Потім проживав у тітки з сім`єю з 2008 по 2013 роки, але виїхав звідти через сварки з ОСОБА_1 .. За чиї грошові кошти зводився будинок свідок не знає. ОСОБА_1 під час будівництва домоволодіння свідок ОСОБА_13 не бачив, хоча в період проживання в с. Глибоке, неодноразово проїздив повз цю хату, зупинявся і спілкувався з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення під час розгляду справи, допитавши заявлених свідків та дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами прийшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року, ухваленому у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на підставі наказу по радгоспу «Глибоцький» за № 415 від 28 жовтня 1984 року та рішення виконавчого комітету Глибоцької сільської ради народних депутатів від 22 грудня 1984 року ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель на землях присадибного фонду радгоспу «Глибоцький» було виділено земельну ділянку розміром 1200 га.

На підставі рішення виконавчого комітету від 13 серпня 1984 року за № 195 їй було також видано свідоцтво на забудову садиби.

ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 виданого 19 липня 1989 року Бориспільським райвиконкомом, була одноособовим власником домоволодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , а також їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 816898 належала на праві приватної власності земельна ділянка з кадастровим номером :04:009:0117 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Наведене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта сформованої 05 березня 2018 року за № 116251540.

20 травня 2008 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдарованим, було укладено договір дарування, що посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано в реєстрі за № 2001.

Згідно п. 1 вказаного договору дарувальник передала, а обдаровуваний прийняв у власність домоволодіння, розташоване за адресою : АДРЕСА_1 .

17 червня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, не змінивши власних прізвищ. Наведене підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 виданого 17 червня 2017 року Виконавчим комітетом Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області.

23 квітня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву, посвідчену секретарем виконавчого комітету сільської ради в с. Глибоке Бориспільського району, якою визнала первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до неї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , у віці 87 років, померла. Наведене підтверджує-ться свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданого 22 травня 2018 року Виконавчим комітетом Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області. Після її смерті Бориспільською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за № 265.

Пунктами 2, 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що суд першої інстанції у своєму рішенні має зазначити докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; навести мотивовану оцінку кожного аргументу учасника справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних право-відносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що оскільки згідно ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно ст. 16, 17 Закону України «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Аналіз наведених роз`яснень суду дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність у період побудови спірного будинку (1984 року - 1989 року) згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках: 1) майно придбане подружжям за час шлюбу; 2) майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї; 3) майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю.

Судом встановлено, що у період зведення спірного домоволодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - з 1984 року по 1989 рік, а також до червня 2017 року, у зареєстрованому шлюбі не перебували. Матеріали справи доказів протилежного не містять.

ОСОБА_1 не був членом сім`ї ОСОБА_4 у розумінні приписів ст. 6, 12, 13, 22, 95 та 96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення.

Разом з тим, поняття «член сім`ї», яке визначене ч. 2 ст. 64 та ч. 4 ст. 156 ЖК України не може бути застосоване до спірних правовідносин, так як зазначеними нормами закону врегульовані виключно питання користування житлом, належним наймачу чи власнику.

За змістом ч. 2 ст. 430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом пункту 2 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР такий договір мав укладися у письмовій формі.

В свою чергу, сторонами у справі не надано до суду жодних доказів існування письмової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо створення спільної власності, а саме будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказу-вання.

Зважаючи на це, суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як сім`ї без реєстрації шлюбу та зведення ними спільними зусиллями житлового будинку для проживання їх сім`ї, оскільки в матеріалах справи відсутні будь - які інші належні і допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали спірний будинок внаслідок їхньої спільної праці і це було обумовлено угодою між ними про те, що це майно є їх сумісною власністю.

Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 в радгоспі будівельних матеріалів, виписаних на його ім`я накладних на будівельні матеріали, їх доставку саме до земельної ділянки, належної ОСОБА_4 , придбання ним матеріалів за власні чи спільні грошові кошти, використання будівельних матеріалів чи грошових активів для побудови саме спірного домоволодіння, отримання ссуди з цією метою, тощо.

Крім того, покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суперечать по суті показам, наданим свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які заперечили факт участі ОСОБА_1 саме у будівництві спірного будинку.

За змістом ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України «Про власність» якщо земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на цей жилий будинок.

Земельна ділянка, на якій зведено спірне домоволодіння, була надана ОСОБА_4 у приватну власність, а відтак ОСОБА_1 вправі вимагати не визнання права власності на частину будинку, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику - ОСОБА_4 він надавав не безоплатно.

Підсумовуючи наведене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Визнання ж ОСОБА_4 позовних вимог ОСОБА_1 до неї про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, суд оцінює критично зважаючи на наведене вище нормативне обгрунтування, а також враховуючи наступні обставини справи та норми законодавства.

Допитані свідки засвідчили перед судом про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом як сім`я без реєстрації шлюбу з 1974 року до 2017 року, а з червня 2017 року вони зареєстрували шлюб офіційно та проживали разом до дня смерті ОСОБА_4 , а саме до квітня 2018 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на той факт, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України.

Відповідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 Розділу VII СК України цей Кодекс набрав чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Пунктом 1 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Таким чином, норми ст. 74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували саме з 01 січня 2004 року.

Оскільки показами свідків доведено проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1974 року, то цей факт може бути встановлений судом, але виключно з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України, оскільки нормами ЦК УРСР 1963 року та КпШС УРСР встановлення такого факту не передбачалось можливим.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 а ні в первісній редакції позову, а ні в уточненому позові не поставлено перед судом прохання про встановлення факту проживання з ОСОБА_4 як сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по червень 2017 року. Відтак, дане питання і не вирішується судом.

В свою чергу, доказів встановлення такого факту в судовому порядку та ухвалення відповідного рішення у іншій судовій справі, до суду сторонами не надано.

Більш того, суд приходить також висновку, що визнання позову ОСОБА_4 , носить явно штучний характер, оскільки на момент надання такої заяви до суду, вона вже не була власником спірного домоволодіння. Так, з 2008 року цей будинок за договором дарування відчужено нею ОСОБА_2 .

В грудні 2015 року ОСОБА_4 зверталась в Бориспільський міськрайонний суд Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання вказаного договору дарування недійсним (цивільна справа № 359/11871/15-ц).

Рішенням суду першої інстанції від 27 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Дане судове рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року залишено без змін та набрало законної сили.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В описовій частині рішення суду першої інстанції вказано : «Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2015 року в цивільній справі за позовом Бориспільської міжрайонної прокуратури, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання удаваним та розірвання договору дарування житлового будинку, встановлено, що приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В., яка посвідчувала спірний правочин, перед його укладенням раз`яснила дарувальнику наслідки укладення цього договору, а ОСОБА_4 перечитала текст договору та підписала його. При цьому, ОСОБА_4 не повідомляла про намір укласти договір довічного утримання».

Відтак, суд приходить висновку, що договір дарування спірного домоволодіння, укладений 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , є чинним та у судовому порядку не скасований. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Крім того, дане майно 28 грудня 2018 року відчужено ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 837.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За правилом частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно вимог ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорював-ного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Як на підставу визнання даних договорів дарування спірного майна, укладених спочатку між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в 2008 року, а потім між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в 2018 році, позивач вказує на те, він є власником частини даного домоволодіння, а відтак ОСОБА_4 одноособово розпорядилась цим майном без згоди іншого співвласника та його згоди, як другого з подружжя.

Зважаючи на це суд зазначає, що оскільки позовні вимоги про визнання недійсними цих двох договорів дарування є похідними від вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, у задоволенні якої судом відмовлено, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання недійсними договорів дарування.

Крім того, суд також не вбачає підстав для визнання цих двох правочинів недійсними з підстав відсутності письмової згоди ОСОБА_1 , як другого з подружжя, під час укладення ОСОБА_4 договору дарування у 2008 році, оскільки лише з червня 2017 року позивач та ОСОБА_4 офіційно зареєстрували шлюб, а судові рішення про встановлення факту їх спільного проживання з січня 2004 року як сім`ї без реєстрації шлюбу - відсутні.

Представником відповідача у справі зроблено заяву про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим суд зазначає про наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 251 та ч. ст. 253 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальна позовна давність згідно ч. 1 ст. 256 та ч. 1 ст. 257 ЦК України є строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і встановлена тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встанов-лених статтями 253 - 255 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 вказаного Кодексу зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосуван-ня якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Наведена позиція суду узгоджується з висновками наведеними Великою Палатою Верховного Суду зокрема у постановах : від 22 травня 2018 року у справі за № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі за № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі за № 575/476/16-ц ).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, зважаючи на відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності порушення права ОСОБА_1 , суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволені позовних вимог судові витрати лишаються за позивачем.

Згідно квитанції № 30452636 від 12 березня 2018 року при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 1000 грн. 00 коп., який, зважаючи на повну відмову у задоволенні позовних вимог, належить лишити за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 258- 259, 263-265, 268, 353-354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з будівлями і спорудами, визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 21 січня 2022 року.

Суддя Л.В. Яковлєва