Справа №430/1968/21
Провадження №2/430/119/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Савченко К.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалися на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27.07.1989 року за реєстровим №27. В зазначеному будинку зареєстровані: донька позивачки - ОСОБА_2 та онука - ОСОБА_3 . Цей факт підтверджується довідкою №81/01 від 03.09.2021 року, виданою відділом ЦНАП Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області. Позивачка зазначає, що її донька та онука не проживають в її будинку з 1996 року, що підтверджується копією акту складеного сусідами. Також, позивачка зазначає, що її донька та онука на даний час проживають у м. Луганську, але позивачці невідомі їх актуальні контакти. Позивачка вказує, що остання відома адреса проживання відповідачів: АДРЕСА_1 . Те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у будинку позивачки, але не проживають, перешкоджає її праву отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Також, за таких обставин позивачка не може повним чином реалізувати своє право власності. Тому, за викладених вищезазначених обставин єдиним шляхом захисту свого права як власниці є звертання до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачка у позовній заяві просила суд розглянути справу без її участі, від представника третьої особи надійшла заява, в якій останній теж просив вирішити зазначену справу без нього.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 27.01.1989 року, зареєстрованого в реєстрі за №27, посвідченого секретарем Валуйської селищної ради В.П. Колесниковою, ОСОБА_1 належить будинок АДРЕСА_1 .

Згідно листа начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 21.09.2021 року за №161 - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого виконкомом Валуйської сільської ради від 27.01.1989 року, реєстр № 27.

В зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою № 81/01 від 03.09.2021 року, виданою начальником ЦНАП А.О. Огієнко, однак відповідачі фактично там не проживають, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 29.11.2021 року за №122 головним спеціалістом відділу соціального забезпечення Н.Валакіткіною, головним спеціалістом відділу соціального забезпечення Л.Тітовою, уповноваженим представником сім`ї ОСОБА_1 та підписаним сусідами: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу.

Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають понад рік, житловим будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у житловому будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивачки.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна