Номер провадження: 22-ц/813/1334/22
Справа № 2-4679/2009
Головуючий у першій інстанції Непорада М.П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного комерційного банку «Порто-Франко» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Непоради М.П. 14 грудня 2009 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2009 року АКБ «Порто-Франко» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту (т. 1 а.с. 3-4).

В обґрунтування позову АКБ «Порто-Франко» посилалося на те, що 22 лютого 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1445/1-07, відповідно до якого позивач прийняв на себе зобов`язання по видачі кредиту на придбання земельної ділянки у сумі 43 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних, строком з 22 лютого 2007 року по 22 лютого 2017 року, а відповідач прийняв на себе зобов`язання своєчасного повернення позивачу всієї суми кредиту, відсотків у розмірах, строки і на умовах визначених кредитним договором.

Додатковою угодою № 1 від 05 липня 2007 року збільшено суму кредиту до 99 599,31 доларів США. Додатковою угодою № 2 від 26 листопада 2007 року збільшено суму кредиту до 139 178,98 доларів США.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконував, та не сплачував Банку частину суми кредиту, відсотки, тим самим порушуючи умови Кредитного договору (п. 3.7 та п. 3.8) та вимоги чинного законодавства, а саме ч. 1 ст. 1054 ЦК України, яка передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 30 січня 2009 року між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 30-01-09, за яким ОСОБА_1 прийняла на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 445/1-07 від 22 лютого 2007 року.

Відповідачі зобов`язання не виконали, тим самим порушили умови Кредитного договору, договору поруки та вимоги діючого законодавства.

Позивач вказав, що він неодноразово звертався до відповідачів із вимогою про погашення заборгованості, але позитивного результату не настало. Заборгованість не була сплачена станом на час подання позову.

Позивач вважав, що на підставі вищевикладеного, Банк набув право вимоги дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості у розмірі 144 976,85 доларів США у гривнях за офіційним курсом української гривні до долара США на день здійснення платежу.

В ході судового розгляду справи представник позивача уточнив свої вимоги та просив суд стягнути з відповідачів 152 169,29 доларів США станом на 01 жовтня 2009 року, яка складається з: заборгованість за кредитом 131 794,98 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 051 723,94 грн.; заборгованість по відсоткам 17 316 долара США, що за курсом НБУ дорівнює 138 187,03 грн.; нарахована неустойка - 3 057,64 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 24 399,97 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2009 року позов АКБ «Порто-Франко» було задоволено частково.

Стягнуто, в солідарному порядку, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АКБ «Порто-Франко» заборгованість за договором кредиту № 445/01-07 від 22.02.2007 року в загальному розмірі 1 198 338, 20 грн., а також витрати судового збору в сумі 1 700,76 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 250 грн.

В решті позову відмовлено (т.1 а.с. 87-88).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (т.1 а.с. 181-189).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що загальна сума готівки, отриманої позичальником за кредитним договором, складає 41 000 доларів США, і вказані грошові кошти, разом із відсотками, були повернуті позичальником на користь банку. Крім того, апелянт посилається на наступне: згідно п.3.1. Кредитного договору, кредитор може отримати кредитні кошти з рахунку № НОМЕР_1 , а у заявах на отримання готівки, наданих Банком, вказано інший рахунок; згідно п.1.1. Договору, кредитор зобов`язується у термін з 26 листопада 2007 року по 21 лютого 2017 року надати позичальнику «Кредит на поточні потреби», а у заявах на отримання готівки вказано «Ссуда на текущие нужды». «Ссуда» у перекладі з російської мови означає «Позичка», тобто, на думку апелянта, кредитор пред`являє позов до відповідачів у зв`язку із порушенням договору позики, а не кредитного договору.

Сторони про розгляд справи на 27 вересня 2022 року були сповіщені належним чином.

26 вересня 2022 року від ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду засобами електронного зв`язку надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

27 вересня 2022 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2007 року між АКБ «Порто-Франко», з одного боку, та відповідачем ОСОБА_2 , з іншого боку, був укладений кредитний договір № 1445/1-07, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов`язання по видачі кредиту відповідачу на придбання земельної ділянки у сумі 43 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних, строком з 22 лютого 2007 року по 22 лютого 2017 року, а відповідач прийняв на себе зобов`язання своєчасного повернення позивачу всієї суми кредиту та відсотків у розмірах, у строки та на умовах, визначених кредитним договором.

Додатковою угодою № 1 від 05 липня 2007 року збільшено суму кредиту до 99 599,31 доларів США.

Додатковою угодою № 2 від 26 листопада 2007 року збільшено суму кредиту до 139 178,98 доларів США.

Згідно наявних у матеріалах справи заяв на видачу готівки, отримувачем у яких значиться ОСОБА_2 , про що свідчать підписи останнього, відповідачем ОСОБА_2 у період з 13 серпня 2007 року по грудень 2007 року, а також у березні 2008 року, на підставі кредитного договору № 1445/1-07, було отримано суму кредитних коштів у загальному розмірі 142 310 доларів США (т.1 а.с.10-36).

У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором кредиту, 30 січня 2009 року між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 було укладено до поруки № 30-01-09, за яким ОСОБА_1 прийняла на себе зобов`язання відповідати, у повному обсязі, за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 445/1-07 від 22 лютого 2007 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частками (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно вимог ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п. 2.3 Договору поруки, у випадку непогашення позичальником заборгованості на протязі 1-го календарного для з моменту настання терміну оплати відсотків або основного боргу, передбаченого кредитним договором, до кредитора переходить право вимоги сплати боргу в повному обсязі з поручителя, а саме з ОСОБА_1 .

Згідно п. 3.1 Договору поруки, у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у вказані в договорі терміни, поручитель зобов`язується не пізніше ніж через три дні, з моменту отримання повідомлення банку про невиконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань, сплатити необхідну грошову суму. Крім того, згідно п. 3.5. вищевказаного Договору поруки, банк має право звернути стягнення на майно і інші кошти поручителя, які належать останньому на праві власності або оперативного керування.

Звертаючись до суду із первісним позовом 23 червня 2009 року, АКБ «Порто-Франко» посилався на те, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, його заборгованість перед Банком станом на 18 червня 2009 року складала: за кредитом - 131 794,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 18 червня 2009 року складало 1 003 144,31 грн.; за відсотками - 12 033,85 центів доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 18 червня 2009 року складало 91 685,90 грн.

Крім того, Банк зазначав, що за неповернення кредиту у встановлений строк відповідно до ст. ст. 549 ЦК України, п.4.3. Кредитного договору, відповідач повинен сплатити банку штраф за кожен день прострочки виконання грошового зобов`язання, що з урахуванням вимог ст.258 ЦК України, становить 1 148,02 доларів США, та за курсом НБУ на 18 червня 2009 року складало 8 746,76 грн.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_2 перед Банком, з урахуванням штрафних санкцій, станом на 18 червня 2009 року складала 144 976,85 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 18 червня 2009 року складало 1 104 578,61 грн.

В уточненому позові, поданому 16 жовтня 2009 року, Банк зазначав, що станом на 16 жовтня 2009 року заборгованість відповідачів перед позивачем становила 152 169,29 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 жовтня 2009 року дорівнювало 1 214 310,94 грн., яка складалась із: заборгованості за кредитом в сумі 131 794,98 доларів США, що за курсом НБУ становило 1 051 723,94 грн.; заборгованості по відсоткам в сумі 17 316,67 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювало 138 187,03 грн.; нарахованої неустойки в сумі 3 057,64 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювало 24 399,97 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитись розрахунком заборгованості, здійсненим Банком станом на 16 жовтня 2009 року, з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів та неустойки можливо у двох випадках:

- закінчення строку кредитування, який визначений договором;

- пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України.

Якщо кредитний договір має домовленість, що передбачає закінчення строку кредитування поверненням позичальником кредитних коштів і кредитор не направляв у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України вимогу, а вживав інші заходи досудового врегулювання, то за таких обставин слід дійти висновку про правомірність нарахування банком процентів за користування кредитними коштами боржником. Іншими словами, якщо немає вимоги, оформленої відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, та немає строку закінчення кредитного договору, то нарахування процентів банком можливе до повернення позичених коштів.

Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження №14-318цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Згідно п.3.12 кредитного договору № 1445/1-07 від 22 лютого 2007 року, укладеного між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 , позичальник зобов`язаний, у випадку відсутності можливості повернути всю суму кредиту та відсотки за ним, у триденний строк до настання передбачених цим договором строків, повідомити про це банк.

Згідно п.3.12 кредитного договору, позичальник зобов`язаний у семиденний строк з дня отримання письмової вимоги Банку достроково погасити кредит та у повному обсязі провести розрахунок з Банком за користування кредитними коштами, а у випадку їх відсутності - прийняти міри по достроковому виконанню договору-забезпечення при наявності хоча б одного із нижче перелічених випадків: припинення дії договору, який укладений з метою забезпечити даний договір; несплати чи несвоєчасної сплати позичальником відсотків за користування кредитом за два місяці; порушення та/або невиконання позичальником будь-якого з умов даного договору; наявності у суді справи проти позичальника, або за іншими підставами, за яких правонаступництво за договором-забезпеченням неможливо або чітко не визначено.

Згідно п.4.12 кредитного договору № 1445/1-07, Банк має право достроково стягнути з позичальника кредит та нараховані відсотки та/або достроково пред`явити вимоги за договором-забезпеченням при наявності хоча б одного із випадків: у випадку проведення досудового розслідування або порушення кримінальної справи проти позичальника; ухилення позичальника від банківського контролю; у випадку неявки позичальника більше п`яти днів до Банку за його письмовою вимогою, направлено за вказаною у реквізитах даного договору адресою (незалежно від причин неявки) невиконання позичальником п.3.10 даного договору; настання хоча б одного з випадків, передбачених п.3.12 даного договору; в інших випадках загрози неповернення Банку кредитних коштів та несплати відсотків за користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 не виконував у строки, передбачені договором, свої зобов`язання, АКБ «Порто-Франко» 22 травня 2009 року за вих.№24/1061 та №24/1062 направив на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Претензії (вимоги) про дострокове погашення заборгованості.

У зазначених Претензіях Банком, із посиланням на п.3.1., 3.12, 4.2 кредитного договору, висунуто вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у семиденний строк, з моменту отримання Претензій, достроково погасити суму кредиту у розмірі 131 794,98 доларів США, а також здійснити розрахунок за існуючою заборгованістю з урахуванням штрафних санкцій на момент погашення заборгованості.

Вказані Претензії (вимоги) були отримані ОСОБА_2 29 травня 2009 року, ОСОБА_1 - 02 червня 2009 року.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про те, що право АКБ «Порто-Франко» нараховувати передбачені кредитним договором № 1445/1-07 від 22 лютого 2007 року проценти, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням 22 травня 2009 року до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про дострокове погашення заборгованості, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

А тому, вимоги Банку про збільшення суми заборгованості, викладені у редакції позовної заяви від 16 жовтня 2009 року, є незаконними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачем ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції було надано копії квитанцій, з яких вбачається, що ОСОБА_2 , на виконання умов договору кредиту № 1445/1-07 від 22 лютого 2007 року, було сплачено наступні платежі:

На погашення відсотків за договором: 09 січня 2008 року на суму 2 300 доларів США, 17 січня.2008 року на суму 1 300 доларів США, 07 лютого 2008 року на суму 1 000 доларів США, 11 березня 2008 року на суму 2 100 доларів США, 10 квітня 2008 року на суму 2 100 доларів США, 07 травня 2008 року на суму 2 100 доларів США, 10 червня 2008 року на суму 2 500 доларів США, 10 липня 2008 року на суму 2 500 доларів США, 08 серпня 2008 року на суму 2 000 доларів США, 10 вересня 2008 року на суму 1 800 доларів США, 10 жовтня 2008 року на суму 2 000 доларів США, 10 листопада 2008 року на суму 1 800 доларів США, 10 грудня 2008 року на суму 1 000 доларів США. Загальна сума сплачених відсотків за кредитним договором за 2008 рік становить 24 500 доларів США.

На погашення тіла кредиту: 07 липня 2009 року на суму 700 доларів США, 14 серпня 2009 року на суму 900 доларів США, 09 вересня 2009 року на суму 1 400 доларів США, 12 жовтня 2009 року на суму 1 600 доларів США, 04 листопада 2009 року на суму 1 400 доларів США, 10 грудня 2009 року на суму 1 200 доларів США, 15 січня 2010 року на суму 300 доларів США, 10 лютого 2010 року на суму 500 доларів США, 11 березня 2010 року на суму 700 доларів США, 13 квітня 2010 року на суму 1 000 доларів США, 14 травня 2010 року на суму 1 000 доларів США, 10 червня 2010 року на суму 2 500 доларів США, 07 липня 2010 року на суму 2 500 доларів США, 05 серпня 2010 року на суму 2 300 доларів США, 09 вересня 2010 року на суму 2 000 доларів США, 06 жовтня 2010 року на суму 2 000 доларів США, 11 листопада 2010 року на суму 500 доларів США. Загальна сума сплачених грошових коштів за тілом кредиту за період з 2007 року по листопад 2010 року становить 22 500 доларів США.

Відповідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З підставі викладеного, враховуючи, що, як вбачається з наданих відповідачем ОСОБА_1 копій квитанцій, ОСОБА_2 нерегулярно сплачувались платежі за кредитними договором, що свідчить про порушення останнім його умов, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог АКБ «Порто-Франко».

Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги банку в редакції від 16 жовтня 2009 року, не врахував, що, як вже вказувалось вище, право АКБ «Порто-Франко» нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням 22 травня 2009 року до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про дострокове погашення заборгованості, що залишилася несплаченою боржниками згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2009 року, та стягнути, в солідарному порядку, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором кредиту № 445/01-07 від 22 лютого 2007 року станом на 01 червня 2009 року у сумі 1 104 578,61 грн., згідно розрахунку АКБ «Порто-Франко», зробленого останнім при подачі позовної заяви у первісній редакції від 23 червня 2009 року.

Що стосується визначення суми заборгованості у грошовій одиниці України - гривні, то колегія суддів виходить з того, що у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2009 року судом першої інстанції ухвалено стягнути суму боргу саме у гривні, оскільки стягнення з відповідачів суми боргу в іноземній валюті на день здійснення платежу не буде відповідати вимогам справедливості і відповідності.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості у гривні не оскаржувалось ані банком, ані відповідачами, а також враховуючи, що апеляційна скарга подана боржником ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції не може погіршити становище апелянта, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів заборгованості в сумі 1 104 578, 61 грн., що відповідає сумі заборгованості у розмірі 144 976, 85 доларів США станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2009 року ОСОБА_1 посилалась на те, що загальна сума готівки, отриманої позичальником за кредитним договором, складає 41 000 доларів США, і вказані грошові кошти, разом із відсотками, були повернуті позичальником на користь банку. На підтвердження вказаного ОСОБА_1 надано до суду апеляційної інстанції складений на замовлення ОСОБА_2 . Висновок експерта №606 судово-економічної експертизи по справі №2-4679/2009 від 08 листопада 2021 року.

На вирішення експерта заявником поставлені наступні питання: за наданими документами чи підтверджується документально вартість оплачених сум на погашення тіла кредиту та нарахування відсотків за ним ОСОБА_2 перед АКБ «Порто-Франко» за кредитним договором за період з 26 листопада 2007 року по 11 листопада 2010 року на загальну суму 47 000 доларів США?; за наданими документами чи підтверджується розрахунок станом на 11 листопада 2010 року щодо відсутньої заборгованості ОСОБА_2 перед АКБ «Порто-Франко» за кредитним договором?.

На підставі наявних у експерта даних, останнім було зроблено висновок про документальне підтвердження вартості оплачених сум на погашення тіла кредиту та нарахування відсотків за ним ОСОБА_2 перед АКБ «Порто-Франко» за кредитним договором за період з 26 листопада 2007 року по 11 листопада 2010 року на загальну суму 47 000 доларів США.

По другому питанню експертизи, експертом зазначено про наявність переплати у розмірі 272, 11 доларів США станом на 11 листопада 2010 року за кредитним договором.

Відповідно до вимог ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів, дослідивши Висновок експерта №606 судово-економічної експертизи по справі №2-4679/2009 від 08 листопада 2021 року, доходить до висновку, що вказаний висновок експертизи є неналежним доказом, з наступних підстав.

Так, для проведення судово-економічної експертизи Банком не було надано жодних первинних бухгалтерських документів, або банківських виписок щодо результатів взаємовідносин Банку з ОСОБА_2 ; експертиза замовлена відповідачем ОСОБА_2 та проведена на підставі документів, які надані боржником, та які не кореспондуються з тими документами, які містяться у матеріалах справи. Так, у т.1 на а.с.10-36 містяться наступні копії заяв ОСОБА_2 про видачу готівки: №5 від 13 серпня 2007 року, №9 від 06 вересня 2007 року., №2 від 06 серпня 2007 року, №6 від 21 вересня 2007року, №3 від 30 вересня 2007 року, №8 від 27 листопада 2007 року, №2 від 12 листопада 2007 року, №9 від 28 лютого 2007 року, №2 від 29 жовтня 2007 року, №1 від 08 жовтня 2007 року, №3 від 28 грудня 2007 року, №1 від 22 жовтня 2007 року, №1 від 19 жовтня 2007 року, №4 від 14 березня 2008 року, №4 від 14 березня 2008 року, №3 від 28 листопада 2007 року, №10 від 06 грудня 2007 року, №16 від 19 грудня 2007 року, №6 від 18 грудня 2007 року, №1 від 27 липня 2007 року, №5 від 27 серпня 2007 року, №1 від 27 серпня 2007 року, №2 від 28 вересня 2007 року, №1 від 09 серпня 2007 року, №1 від 22 лютого 2007 року, №1 від 31 серпня 2007 року, №3 від 10 липня 2007 року, №4 від 05 липня 2007 року.

При цьому, для огляду експерту Василевським М.Л. було надано лише чотири заяви про видачу готівки, а саме: №4 від 26 листопада 2007 року, №4 від 10 грудня 2007 року, №7 від 17 січня 2008 року, №5 від 10 березня 2008 року, що свідчить про неповноту експертного дослідження.

Відомості про те, що експерт робив запити про отримання додаткових, об`єктивних та повних даних у уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Порто-Франко» щодо взаємовідносин Банку з ОСОБА_2 у межах кредитного договору № 445/01-07 від 22 лютого 2007 року, матеріали справи не містять.

Також, безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що згідно п.3.1. Кредитного договору, кредитор може отримати кредитні кошти з рахунку № НОМЕР_1 , а у заявах на отримання готівки, наданих Банком, вказано інший рахунок, оскільки у всіх заявах на видачу готівки за період з 13 серпня 2007 року по грудень 2007 року, а також за березень 2008 року, отримувачем у яких значиться ОСОБА_2 , зазначений саме рахунок № НОМЕР_1 .

Такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги про те, що згідно п.1.1. Договору, кредитор зобов`язується у термін з 26 листопада 2007 року по 21 лютого 2017 року надати позичальнику «Кредит на поточні потреби», а у заявах на отримання готівки вказано «Ссуда на текущие нужды». «Ссуда» у перекладі з російської мови означає «Позичка», тобто, на думку апелянта, кредитор пред`являє позов до відповідачів у зв`язку із порушенням договору позики, а не кредитного договору.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що вказана обставина жодним чином не спростовує той факт, що ОСОБА_2 (який не оскаржував умови кредитного договору) дійсно були отримані кредитні кошти у зазначеному у кредитному договорі розмірі, а також те, що відповідач тривалий час використовував вказані гроші для власних потреб.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2009 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної та резолютивної частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2009 року - змінити, викласти його мотивувальну та резолютивну частини у редакції цієї постанови.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції.

Стягнути, в солідарному порядку, з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного комерційного банку «Порто-Франко» () заборгованість за договором кредиту № 445/01-07 від 22 лютого 2007 року в сумі 1 104 578,61 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 жовтня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе