Єдиний унікальний номер судової справи 477/325/18
Номер провадження 22-ц/812/91/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 жовтня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Колосовського С.Ю.,

з секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Жовтневим районним судом Миколаївської області 16 грудня 2020 року, під головуванням судді Глубоченка С.М., в приміщені цього ж суду о 16 год. 08 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Воскресенська селищна рада Вітовського району Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні майном,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Воскресенська селищна рада Вітовського району Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2011 року, є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з якою межує земельна ділянка позивача, є відповідач ОСОБА_3 .

На переконання позивача, відповідачем порушуються його права як власника земельної ділянки, оскільки ОСОБА_3 розібрала частину шиферного паркану між вказаними земельними ділянками та встановила новий паркан, чим захопила частину належної йому на праві власності земельної ділянки, розбила цементну відмостку його гаражу, знищила межові знаки, що були встановлені між земельними ділянками Жовтневим ВП ДП «Центр ДЗК». Щодо вказаного факту позивачем було викликано наряд поліції на місце вчинення злочину та подано відповідну заяву до Вітовського ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач порушує його право як власника на володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, що перебувають в його власності, шляхом відновлення меж земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, у якому просила позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначала, що наявна технічна документація із землеустрою щодо складання правовстановлюючого документа (державного акта), що посвідчує її право власності на земельну ділянку як спадкоємцю земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , розроблена спеціалістами Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», на підставі заяви власника земельної ділянки та відповідно до завдання на виконання робіт. В її присутності та суміжних землевласників, землекористувачів, спеціаліста Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» відновлені в натурі межі земельної ділянки, що знаходиться у її власності, про що складено відповідний акт. За даними вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки складено кадастровий план земельної ділянки, на якому вказані розміри земельної ділянки, її площа та приведений склад земель по угіддям, суміжні землевласники та землекористувачі. Правомірність використання нею земельної ділянки підтверджується відповідним державним актом на право власності на землю. Житловий будинок на належній їй земельній ділянці був побудований у 1943 році, а позивач фактично з 2017 року намагається «перерозподілити» межу між їх земельними ділянками, з метою збільшення її площі на свою користь, в тому числі побудувавши гараж на самій межі спірних ділянок. Тим самим намагається «легалізувати» територію біля збудованого гаражу.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи недоведеність позивачем перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном саме через дії відповідача, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольни позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на висновок експерта за №18-694/695 де вказано, що площа, конфігурація, кількість поворотних точок та деякі проміри земельної ділянки по АДРЕСА_1 , не відповідають наведеним у правовстановлюючому документі. Отже, викладена у висновку інформація свідчить про невідповідність фактичних меж земельної ділянки з кадастровим номером. Також, у рішенні відсутнє жодне зазначення позиції свідка ОСОБА_5 , як доказ вказані свідчення оцінені не були. Крім того, ані суд, ані експерт Держгеокадастру на місце спору не виїжджали, тобто суб`єктивна думка суду сформувалася виключно з урахуванням інтересів та позиції відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрованих у реєстрі за №3158 та №3160, ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1235 га, що розташовані по АДРЕСА_1 (том 1 а.с.7,8).

09 грудня 2011 року реєстратором КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом №3158 від 08 грудня 2011 року було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №32420211 (том 1 а.с.8 зворот).

Сину спадкодавця ОСОБА_6 ОСОБА_7 земельна ділянка площею 0,1235 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , належала на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 червня 2008 року серія ЯЕ №922893, виданого на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 16 січня 2008 року №13 (том 1 а.с.9).

Вказану земельну ділянку ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 травня 2010 року за реєстровим №3-51 успадкувала після смерті сина (том 1 а.с.9 зворот).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 березня 2017 року №82598541 за ОСОБА_1 15 березня 2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 3160 від 08 грудня 2011 року зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.1227 га, кадастровий номер :07:014:0161 (том 1 а.с.10).

Суміжна спірна земельна ділянка площею 0.1407 га з кадастровим номером :07:014:0027 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №656689, виданого 04 грудня 2009 року відділом Держкомзему у Жовтневому районі Миколаївської області, належала ОСОБА_8 . Державний акт видано на підставі рішення 32 сесії 5 скликання Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 07 вересня 2009 року №4 та рішення 35 сесії 5 скликання Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 20 листопада 2009 року №5 (том 1 а.с.42).

Після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельна ділянка була успадкована його дружиною відповідачем у справі ОСОБА_3 , яка 21 грудня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за №2-2858, на підставі чого 14 вересня 2012 року відділом Держкомзему у Жовтневому районі Миколаївської області її було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК №916509 (том 1 а.с.80 зворот, 81,189).

Відповідно до висновку експерта №18-694/695 від 25 лютого 2019 року судової земельно-технічної експертизи, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України встановлено, що площа та конфігурація земельної ділянки позивача (кадастровий номер :07:014:0161), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично використовується ОСОБА_1 , не відповідає фізичним характеристикам земельної ділянки, яка була передана у власність ОСОБА_7 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯЕ №922893), який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №64 від 11 червня 2008 року, а на сьогодні успадкована ОСОБА_1 .

Натомість, фізичні характеристики земельної ділянки відповідача (кадастровий номер :07:014:0027), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що була успадкована та фактично перебуває у користуванні ОСОБА_3 , відповідають характеристикам земельної ділянки, відображеної на бланку державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯИ №656689), який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №76 від 04 грудня 2009 року.

Експертом зазначено, що порушення меж земельних ділянок свідчить про самовільне та безпідставне їх заняття, що, в свою чергу, є порушенням нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування.

Побудова цифрових моделей досліджуваних ділянок за координатами поворотних точок (приведеними у разі потреби до однієї системи координат), згідно правовстановлюючих документів на ці ділянки дасть змогу встановити наявність порушення меж між ділянками, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно (том 1 а.с.132-150).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2020 року Миколаївським апеляційним судом винесено постанову у цивільній справі №477/1029/19, якою залишено без змін рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2019 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області про визнання недійсними державного акту про право власності на земельну ділянку від 04 грудня 2009 року серії ЯИ №656689, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :07:014:0027, та державного акту про право власності на земельну ділянку від 14 серпня 2012 року серії ЯК №916509, що розташована за тією ж адресою.

Судові рішення мотивовані тим, що позбавлення права власності ОСОБА_3 на землю, яка залишилася їй у спадок після смерті чоловіка, якою він був наділений задовго до набуття позивачем відповідного права, з формальних підстав, які виразились у помилці щодо дати реєстрації державного акту та зазначення рішення сесії селищної ради, та перерозподіл цього права через 10 років на користь іншої фізичної особи, при тому, що земля була задовго до оформлення права власності передана у користуванні сім`ї відповідача та з того часу не змінювала своєї площі та конфігурації, буде свідчити про непропорційне та незаконне втручання в права людини. Судами також зазначено, що на час видачі державного акту на земельну ділянку ОСОБА_8 права позивача як власника суміжної земельної ділянки порушені не були. За життя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спору між ними та ОСОБА_8 з приводу користування земельною ділянкою не існувало (том 2 а.с.44-51).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишено без змін (том 2 а.с.191-205).

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Захист права власності врегульовано Главою 29 ЦК України.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, саме власник земельної ділянки або її користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації (ст.ст.106,107 ЗК України).

Згідно із ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

За правилами ст.198 ЗК України кадастрові зйомки -це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Натепер між сторонами існує спір щодо порядку користування суміжними земельними ділянками та дійсним предметом позову є усунення перешкод у користуванні нерухомим майно шляхом відновлення меж між спірними земельними ділянками.

За результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи, судовим експертом було складено висновок від 11 липня 2022 року за №21-312, яким встановлено, що при співставленні лінійних розмірів, площі та конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_1 , зазначеними в державному акті на право власності з фактичними розмірами, площею та конфігурацією на момент проведення судової експертизи згідно кадастрового плану, убачається, що межа між спірними ділянками не відповідає межі та площі, зазначеній у державному акті на право власності на земельну ділянку позивача.

Зазначено, що відповідно до кадастрову плану та плану збільшення від 26 липня 2021 року, відповідачем ОСОБА_3 , яка є власником суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 , порушені межі земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача. Але враховуючи, що конфігурація, лінійні розміри та площа земельної ділянки відповідача відповідають даним державного акта на право власності на землю, стверджувати, що порушення межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 виникло за рахунок зміщення саме земельної ділянки № НОМЕР_1 не можна.

Встановити за рахунок чого виникло накладання меж земельної ділянки АДРЕСА_1 технічно не надається за можливим, тобто зміщення меж між спірними земельними ділянками могло виникнути як за рахунок накладання земельної ділянки АДРЕСА_2 (зміщення) так і за рахунок зміщення суміжних сусідніх ділянок у межах кварталів житлової забудови, що по наданим матеріалам експерту встановити неможливо. Зазначено також, що факт накладання земельних ділянок можливо виник при проведенні топографо-геодезичної зйомки, а саме похибки при виконанні замірів спеціалістом-геодезистом.

Отже, за вказаних обставин справи, колегія суддів вважає, що усунення перешкод шляхом перенесення в натурі межу, що розділяє належні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельні ділянки, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 червня 2008 року серія ЯЕ №922893, при встановлених судом обставинах справи порушить також і законне право власності відповідача, що є недопустимим. Крім того, у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б свідчили, що площа та розмір земельної ділянки позивача зменшилися у зв`язку із накладенням земельної ділянки, належної відповідачу, на земельну ділянку, належну позивачу. За такого, позивачем не доведено, що відповідач самовільно захопив частину його земельної ділянки.

Ураховуючи зазначене, районний суд дійшов правильного висновку про те, що беззаперечні докази, які б підтверджували те, що у зв`язку із накладенням належної земельної ділянки відповідача на земельну ділянку, належну позивачу, зменшилась її площа та розмір, у матеріалах справи відсутні.

Посилання позивача на ухвалу Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 липня 2021 року не має правого значення для вирішення даної справи, оскільки не спростовує встановлених судом обставин справи та не свідчить про винні дії саме зі сторони відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, а є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, тому колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

С.Ю. Колосовський

Повний текст судового рішення

складено 25 жовтня 2022 року