суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ступак О. В., Усика Г. І.
справа № 639/4132/20
Постановою Верховного Суду від 13 липня 2022 року касаційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково.Ухвалу Харківського апеляційного суду
від 15 вересня 2021 рокупро закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова
від 03 серпня 2020 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного батька направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з того, що після ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 серпня
2020 рокупро стягнення аліментів на непрацездатного батька ОСОБА_3 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до
ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та ухвалою цього суду
від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі № 645/5964/20.
Під час постановлення оскаржуваної ухвали суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду
від 01 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17 (провадження № 61-9053св19), відповідно до якого наявність інших осіб, на користь яких відповідач сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів, зокрема, на непрацездатних батьків, тому передчасним є висновок апеляційного суду про відсутність у апелянта як особи, яка не брала участі у справі, проте на користь якої стягуються аліменти, права на апеляційне оскарження, що призвело до обмеження реалізації права на апеляційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд дійшов переконання, що у разі звернення особи з позовом про стягнення аліментів за одночасної наявності судового рішення про стягнення аліментів на користь інших осіб, яке перебуває на примусовому виконанні, останні мають право брати участь у справі про стягнення аліментів на користь заявника, оскільки мають у ній юридичну зацікавленість до вирішення спору, тобто
є заінтересованими особами. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами
і обов`язками боржника та особи, яка також звернулася з позовом про стягнення аліментів, проте після ухвалення рішення про стягнення аліментів на користь інших стягувачів (заінтересованих осіб) та перебування його на виконанні. Встановлення обставин з приводу стягнення аліментів на користь заявника та визначення їх розміру впливає на права та обов`язки інших стягувачів аліментів, оскільки може впливати на можливість сплачувати боржником аліменти в раніше визначеному розмірі та призвести до подальшого зменшення розміру аліментів, стягнутих на користь заінтересованих осіб.
Суд врахував, що на час постановлення рішення у справі, що переглядається, на примусовому виконанні вже перебував інший виконавчий документ про стягнення аліментів на користь неповнолітніх дітей з тієї самої особи, який
є відповідачем у цій справі. Тож заінтересованість ОСОБА_1 у вирішенні цього спору не є гіпотетичною та абстрактною, оскільки йдеться не про належність їй права звернутися до суду за захистом її порушеного суб`єктивного права, а за правової ситуації, коли таке суб`єктивне право суд вже визнав порушеним та захистив у судовому порядку.
Додатково має правове значення те, що за правилом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.
Відповідно, під час вирішення справи, що переглядається, суд мав врахувати те, що з відповідача у цьому спорі вже здійснюється стягнення за іншим виконавчим документом.
Водночас постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції вже призвело до настання негативних процесуальних наслідків для скаржника у цій справі, оскільки таке рішення стало правовою підставою для звернення відповідача (у цьому спорі) з окремим позовом до скаржника. Так, боржник
у справі, що переглядається, одразу після ухвалення рішення про стягнення аліментів на непрацездатного батька та набрання ним законної сили звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на неповнолітніх дітей. Зазначене підтверджує, що рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на батька боржника стосується прав та інтересів його дітей, оскільки після набрання цим рішенням законної сили виник спір щодо зменшення розміру аліментів на дітей, а задоволення цього позову впливатиме на майновий стан стягувача ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей.
Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги підтвердилися. Рішення суду першої інстанції у справі, що переглядається, стосується прав та інтересів ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей, а суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та зробив помилковий висновок про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , чим фактично позбавив її права на перегляд оскаржуваного рішення, що свідчить про порушення правана доступ до суду,гарантованого статтею 6 Конвенції.
Із висновками та результатом розгляду цієї справи судом касаційної інстанції ми не погоджуємося, у зв`язку із чим, відповідно до частини третьої статті 35
ЦПК України, викладаємо окрему думку.
Обставини справи
Судом установлено, що заочним рішенням від 21 серпня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) батька дитини, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Заочним рішенням від 03 жовтня 2019 року Фрунзенський районний суд
м. Харкова стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі
1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 липня
2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь батька аліменти у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу).

Обґрунтовуючи подання апеляційної скарги як особою, яка не брала участі

у справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року вирішено питання про права та інтереси її та її неповнолітніх дітей, оскільки це рішення створює у подальшому можливість вимагати зменшення розміру аліментів, стягнутих судом на дітей, за позовом ОСОБА_3 .

Застосовані норми права

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що однією

з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах,

в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним

і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE,

№ 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи,

а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або наступні обставини: судове рішення безпосередньо стосується її прав, інтересів та обов`язків, тобто судом вирішено спір про право

у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або у рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їхні процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав

і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Висновки за результатами розгляду справи

Щодо відсутності юридичної зацікавленість між різними отримувачами аліментів

Вважаємо, що встановивши в межах відкритого апеляційного провадження, що суд першої інстанції не вирішував в оскаржуваному рішенні питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки оскаржуване судове рішення не встановлює, не змінює (припиняє) права та/або обов`язки

ОСОБА_1 та не породжує для неї жодних правових наслідків.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції проаналізував сімейний стан відповідача, наявність у нього на утриманні двох дітей, розмір його доходів за виключенням аліментів, який становить 31 680,95 грн, і дійшов висновку про те, що відповідач, крім аліментів на утримання двох дітей у визначеному судовим рішенням розмірі, може сплачувати аліменти на утримання свого батька.

Рішення суду не містить жодних висновків щодо права ОСОБА_1 на отримання від ОСОБА_3 аліментів на дітей чи їх розміру, навпаки, при визначені розміру аліментів на утримання батька, суд врахував, що на утриманні відповідача перебувають неповнолітні діти на утримання яких він на підставі судового рішення сплачує аліменти, тому з урахуванням розміру доходів, ОСОБА_3 може сплачувати аліменти на утримання свого батька в заявленому розмірі.

Право ОСОБА_1 на отримання аліментів на дітей захищено судовим рішенням.

Та обставина, що ОСОБА_3 звернувся до Фрунзенського районного суду

м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та ухвалою цього суду від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі

№ 645/5964/20, не породжує право ОСОБА_1 на апеляційне оскарження рішення у цій справі № 639/1432/20.

ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_1 (колишня дружина) мають право на отримання від ОСОБА_3 аліментів з різних самостійних підстав, які не виключають одна одну.

Колишня дружина - на підставі статті 181 СК України, якою у частині третій визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Батько - на підставі статті 202 СК України, відповідно частини першої якої повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які не є працездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тобто отримання аліментів одним, не виключає отримання аліментів іншим, відповідно, аліментні зобов`язання платника на користь різних осіб у цьому випадку існують паралельно та не є конкуруючими.

Стаття 182 СК України, як і стаття 205 СК України визначають перелік обставин, які враховуються судом при визначені розміру аліментів. Серед таких обставин є і наявність інших осіб на утриманні платника аліментів.

Отже факт наявність у платника аліментів інших осіб на утриманні, незалежно від того, як виконується такий обов`язок платником: добровільно, чи на підставі судового рішення, враховується лише при визначені розміру аліментів, та не впливає на право стягувача отримувати аліменти. Для врахування судом таких обставин при визначені розміру аліментів залучення іншої особи, на чию користь стягуються аліменти з цього ж платника, не є необхідним.

Щодо можливості впливу оскаржуваного рішення на зміну розміру аліментів

У статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом положень статті 192 СК України підставою для зміни розміру аліментів є обставини, які настали (виникли) після призначення аліментів, тобто ті обставини, які не існували на час вирішення спору про стягнення аліментів. Судове рішення про стягнення аліментів не породжує нового зобов`язання платника аліментів, а лише підтверджує існуюче у разі виникнення спору.

Аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 з ОСОБА_3 стягнуто судовим наказом № 645/3219/18.

За змістом судових рішень у справі № 645/4030/19 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6 , з урахуванням ухвали суду про відмову в перегляді заочного рішення, відповідач повідомляв суд, що він матеріально допомагає своїм батькам, які є особами пенсійного віку. Тобто такі обставини існували та були відомі суду при визначені розміру аліментів на утримання другої дитини.

Наявність обставини, які за законом можуть бути підставами для зменшення розміру аліментів, є предметом доказування окремого судового розгляду у іншому провадженні, де ОСОБА_1 може заперечувати факт виникнення обставин, за яких розмір аліментів на утримання дітей може бути зменшений, і саме в цьому провадження ОСОБА_1 належить захищати свої права та інтереси, а не шляхом оскарження рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь батька.

Щодо можливості впливу оскаржуваного рішення на виконання рішення про стягнення аліментів на утримання дітей

Згідно із частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Загальний розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей та на користь батька ОСОБА_2 становить

2/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів.

Тож загальний розмір стягнень із заробітку (доходу) платника аліментів не перевищує межу, визначену у чинному законодавстві частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», тому постановлення рішення про стягнення аліментів із ОСОБА_7 на користь батька не впливає на можливість виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_7 аліментів на дітей.

З урахуванням наведеного, висновок колегії суддів про те, що встановлення обставин з приводу стягнення аліментів на користь заявника та визначення їх розміру впливає на права та обов`язки інших стягувачів аліментів, оскільки може впливати на можливість сплачувати боржником аліменти в раніше визначеному розмірі та призвести до подальшого зменшення розміру аліментів, стягнутих на користь заінтересованих осіб вважаємо таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права з мотивів, наведених вище.

Підсумок

За змістом 352 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюються змістом норм матеріального права.

Лише встановивши, що оскаржуване рішення безпосередньо встановлює, змінює або припиняє права та/або обов`язки особи, яка не брала участь у розгляді справи, або породжує для цієї особи правові наслідки, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції за апеляційної скарги такої особи.

Оскільки положення чинного законодавства не визначають як підставу для зменшення розміру аліментів на утримання дітей факт постановлення судом рішення про стягнення з платника аліментів на користь інших осіб (наприклад, батьків), перебування яких на утриманні платника враховано судом при вирішенні спору про стягнення аліментів на дітей.

В отримувача аліментів відсутня необхідність оскаржувати в апеляційному порядку наступні рішення про стягнення аліментів на користь інших утриманців платника, яких останній був зобов`язаний утримувати в силу закону і на час вирішення спору про стягнення аліментів, оскільки суд при визначені розміру аліментів на дітей зобов`язаний в силу положень статті 182 СК України враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, і такі обставини не є підставою для зменшення розміру раніше призначених аліментів.

Судді: О. В. Ступак

Г. І. Усик