Справа № 309/1294/19
У Х В А Л А

іменем України

27 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.,

за участі секретаря Ігнатюк І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Закарпатського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у справі № 309/1294/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Рошинець Наталія Павлівна про усунення від права на спадкування за законом,

у с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П. про усунення від права на спадкування за законом.

Рішенням Хустського районного суду від 11.06.2020 у справі № 309/1294/19 позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування на спадкове майно, що залишилось після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.07.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 задоволено. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 11.06.2020 скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом відмовлено.

25.08.2022 (згідно відмітки на поштовому конверті) ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Закарпатського апеляційного суду від 29.07.2021.

Заяву мотивовано тим, що про обставини, які заявниця вважає підставами для перегляду, їй стало відомо 26.07.2022 після отримання безпосередньо в Закарпатському апеляційному суді копії апеляційної скарги ОСОБА_2 у іншій цивільній справі № 309/3113/20 з додатками, у якій ОСОБА_2 визнав та підтвердив письмовим документом на російській мові той факт, що він знаходився на роботі у Санкт-Петербурзі по 28.12.2018, при цьому звертає увагу, що батько відповідача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 вказує, що дана обставина свідчить, що ОСОБА_2 мав можливість надавати матеріальну допомогу своєму батькові, але ухилявся від її надання. Посилається на те, що зі змісту вказаної апеляційної скарги ОСОБА_2 та додатків до неї у справі № 309/3113/20, відповідач закінчив заочне навчання 27.06.2018, у даній справі надав довідку про навчання у магістратурі, а у справі № 309/3113/20 надав копію диплома бакалавра, а не магістра.

На переконання заявниці наведена обставина не могла бути відома їй на час розгляду справи, така обставина входить до предмету доказування та може вплинути на висновки суду.

Посилаючись на п.1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, зазначала, що така істотна для справи обставина є підставою для перегляду постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника заявника, перевіривши доводи заявника, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Розглядаючи питання щодо принципу правової визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata, та відступу від принципу правової визначеності, колегія суддів звертає увагу на таке.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Погоджуючись з відступом національного суду від принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення, Європейський Суд з прав людини одночасно визначає, що відхід від цього принципу можливий, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Так, у рішенні від 23 листопада 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії», суд підкреслив, що в його рішенні в іншій справі «Рябих проти Росії» міститься важливе застереження про те, що Суд приймає в певних випадках відступ від принципу правової визначеності з метою виправлення «істотного недоліку» або «помилки в здійсненні правосуддя».

Ці питання Європейський Суд з прав людини вирішував в кожній окремій справі, в якій мірі має бути виправданим відступ від принципу правової визначеності (п.п.32-35 вказаного рішення від 23 липня 2009 року).

У справі «Правідна проти Росії» Суд, зокрема, зазначив, що процедура скасування остаточного судового рішення передбачає наявність доказів, які раніше не були об`єктивно доступними і які можуть призвести до іншого результату.

Особа, яка бажає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості для надання доказів до закінчення судового розгляду, і, що такий доказ має значення для вирішення справи.

У цій справі Європейський Суд відзначив, що така процедура була закріплена в ст. 333 Цивільно-процесуального кодексу Української РСР, і схожа з подібними процедурами, які існували в інших правових системах багатьох країн членів Ради Європи (рішення від 18 листопада 2018 р. п.п. 27-28).

Дана процедура сама по собі, як підкреслив Європейський Суд, не суперечить принципу правової визначеності у тій мірі, в якій вона використовується для виправлення судових помилок.

Суд зазначив, що важливо, щоб ця процедура була застосована способом сумісним зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами має відповідати міжнародним стандартам права на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції.

Перегляд рішення за нововиявленими обставинами це факультативна стадія цивільного процесу.

За змістом ч.1 та п.1ч.2 ст.423 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуте за нововиявленими обставинами за наявністю істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася з позовом на час розгляду справи.

Дослідивши питання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої Судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 21 жовтня 2020 року у справі №726/938/18 зазначив, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають:

- істотне значення для розгляду справи та

- існували на час розгляду справи, але

- не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які

- виникли після набрання судовим рішенням законної сили та

- віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених ч.2 ст.423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в ст.ст.424, 426 ЦПК України.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не були і не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; не були встановлені судом; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Аналогічні висновки Верховного Суду містяться у постановах від 17 квітня 2018 року (справа №1510/2-1411/11), від 19 червня 2019 року (справа № 815/1918/15), від 27 травня 2020 року (справа №802/2136/17-а), від 05 січня 2021 року (справа № 805/4341/16-а).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 квітня 2021 року у справі №9901/819/18, провадження №11-430заі20 підкреслила, що не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, новий доказ або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову (пункт 6.38).

Таким чином, поняття нововиявлених обставин, їх тлумачення національними судами кореспондує з принципом правової визначеності та повагою до принципу res judicata.

Згідно ч. 4 ст. 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Із цих положень національного законодавства та висновків ЄСПЛ виходить суд апеляційної інстанції, розглядаючи питання, порушені у даній справі про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 11.06.2020 позов ОСОБА_1 було задоволено усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування на спадкове майно, що залишилось після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.07.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_4 задоволено. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 11.06.2020 скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що надані свідками показання не є достатніми доказами, які б свідчили про ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, їх слід оцінювати у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_3 було визнано недієздатним внаслідок психічного захворювання та призначено йому у червні 2018 року опікуном саме ОСОБА_1 , яка в силу частини першої статті 67 ЦК України зобов`язана була дбати про підопічного, створювати йому необхідні побутові умови, забезпечувати його доглядом та лікуванням.

Апеляційним судом враховано, що відповідач ОСОБА_2 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , вступив до Національного університету біоресурсів і природокористування України, що знаходиться у м. Києві, навчання у якому завершив у 2019 році. Отже після досягнення повноліття відповідач продовжував навчання, у зв`язку з чим проживав окремо від батька та сам потребував матеріальної допомоги. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 мав заробіток чи отримував дохід та мав можливість, навчаючись у вищому навчальному закладі, надавати допомогу своєму батькові.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено факту ухилення відповідача від надання допомоги своєму батькові, який через психічну хворобу перебував у безпорадному стані, а також факту, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій, умисно ухилявся від виконання обов`язку утримання спадкодавця, у зв`язку з чим відсутні передбачені частиною п`ятою статті 1224 ЦК України підстави для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 29.07.2021 залишено без змін.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що апеляційний суд, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування за частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, оскільки в порушення приписів норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів, позивачем не надано належних та допустимих доказів потреби спадкодавця в наданні допомоги саме відповідачем, а також доказів того, що відповідач свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані, що могло бути підставою для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті батька.

Апеляційним судом враховано, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 27.07.2018 у справі № 309/344/18 ОСОБА_3 було визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном саме ОСОБА_1 , яка в силу частини першої статті 67 ЦК України зобов`язана була дбати про підопічного, створювати йому необхідні побутові умови, забезпечувати його доглядом та лікуванням.

Суд касаційної інстанції погодився з правильністю висновків апеляційного суду про те, що після досягнення повноліття у жовтні 2016 року ОСОБА_2 продовжував навчання у м. Києві, у зв`язку з чим проживав окремо від батька. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 мав заробіток чи отримував дохід та мав можливість, навчаючись у вищому навчальному закладі, надавати допомогу своєму батькові, а також доказів, які б свідчили, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача.

Отже, факт умисного ухилення відповідача від надання спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме від відповідача, не знайшов свого підтвердження при розгляді справи.

У заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 посилається на зміст апеляційної скарги ОСОБА_2 у іншій цивільній справі № 309/3113/20 та додаток до неї стосовно перебування відповідача в Росії строком до 26.12.2018.

Як вбачається зі змісту наданої заявницею копії апеляційної скарги ОСОБА_2 у іншій цивільній справі № 309/3113/20, ОСОБА_2 зазначив, що не мав змоги бути на похороні свого батька, оскільки в той час знаходився на роботі у Санкт-Петербурзі. Додатком до цієї апеляційної скарги зазначено повідомлення про прибуття іноземного громадянина.

Згідно копії такого додатку, складеного російською мовою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомив про прибуття до місця перебування - росія, АДРЕСА_1 , строк перебування до 26.12.2018.

Колегією суддів під час розгляду справи по суті досліджувалася обставина наявності чи відсутності заробітку чи доходу відповідача, та було встановлено, що позивачкою до матеріалів справи не додано доказів, що ОСОБА_2 мав заробіток чи отримував дохід, та мав можливість, навчаючись у виші, надавати допомогу своєму батькові.

Твердження заявника, що відповідач працював у російській федерації та мав доходи (при тому, що факт їх отримання ОСОБА_2 та їх розмір позивачкою ОСОБА_1 не доведено) не спростовує висновків апеляційного суду про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів потреби спадкодавця в наданні допомоги саме відповідачем, а також доказів того, що відповідач свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що від родичів та знайомих їй відомо, хоч вона не може це довести документально, що відповідач за весь ніби час навчання і до смерті батька їздив за кордон, зокрема в російську федерацію, заробляв кошти, мав значні заробітки. Через це не відвідував заняття, що підтверджується листом з навчального закладу, який позивач додавала до касаційної скарги. Виходячи зі змісту листа, підписаного деканом факультету тваринництва та водних ресурсів Національного університету біоресурсів і природокористування України. ОСОБА_2 не відвідував заняття та не виконував графік навчального процесу осіннього семестру. (а.с.38 т. 2).

Колегія зазначає, що лист адресовано ОСОБА_3 (батькові відповідача), опікуном якого була позивач. На доданому документі немає дати його складання, проте зазначається про можливість відрахування студента за пропуски занять та не атестації з предметів осіннього семестру. В той же час, відповідачу ОСОБА_2 27 червня 2018 року було видано диплом бакалавра (а.с.57 т. 1). Згідно довідки від 11.09.2019, відповідач був студентом за програмою підготовки ОС «Магістр» заочної форми навчання, період навчання з 01.09.2018 по 30.12.2019 (а.с.56 т. 2). Батько відповідача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 т. 1).

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у травні 2019 року.

Доказів перебування відповідача за кордоном, зокрема, у російській федерації, ОСОБА_1 не надавала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції. Клопотань перед судом про витребування доказів перетину державного кордону України ОСОБА_2 не заявляла.

У п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» судам роз`яснено наступне.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини, а також нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини. Нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній скарзі або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України (аналогічна норма міститься у статті 12 ЦПК України у редакції з 15.12.2017), не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом, відповідно до ч. 4 ст. 423 ЦПК України, не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним розмежувати поняття нововиявлених обставин, нових обставин та нових доказів:

- нововиявлені обставини - це особливі обставини, що підтверджені доказами, які існували під час постановлення судового рішення та можуть призвести до іншого результату і раніше не були об`єктивно доступні;

- особа, яка бажає скасувати судове рішення, має довести, що не мала можливості надати такі докази до закінчення судового розгляду, що мають значення для виправлення істотних недоліків;

- нові обставини є обставини, що виникли або змінились після постановлення судового рішення, а тому не можуть бути враховані судом при його прийнятті.

Відмінність нововиявлених обставин від нових обставин:

- нововиявлені обставини на момент розгляду справи існують;

- нові обставини не існують;

- нововиявлені обставини входять до предмету доказування;

- нові обставини не входять, оскільки не існують і не можуть бути відомі учасникам процесу і суду.

Відмінність нових доказів та доказів, якими обґрунтовуються нововиявлені обставини:

- докази підтверджують нововиявлені обставини;

- нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

У заяві про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 , вказуючи, що ОСОБА_2 перебував на заробітках, зазначала, що він мав можливість надавати матеріальну допомогу своєму батькові, але ухилявся від її надання.

При цьому, ОСОБА_1 посилалася у своїй позовній заяві на ту обставину, що ОСОБА_2 ухилявся особи від надання спадкодавцеві (своєму батькові) допомоги при можливості її надання. Неподання ОСОБА_1 доказів, які підтверджують відповідні обставини, не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Крім того, та обставина, що позивачем при розгляді справи по суті не було надано доказів того, що ОСОБА_2 мав заробіток чи отримував дохід та мав можливість надавати допомогу своєму батькові не була єдиною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , Закарпатський апеляційний суд у постанові від 29 липня 2021 року зазначив, що позивачем не надано доказів:

які б свідчили про те, що ОСОБА_2 мав заробіток чи отримував дохід та мав можливість, навчаючись у вищому навчальному закладі, надавати допомогу своєму батькові;

потреби спадкодавця в наданні допомоги саме відповідачем;

що відповідач свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані.

При цьому, апеляційним судом було враховано те, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 27.07.2018 у справі № 309/344/18 ОСОБА_3 було визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном саме ОСОБА_1 , яка в силу частини першої статті 67 ЦК України зобов`язана була дбати про підопічного, створювати йому необхідні побутові умови, забезпечувати його доглядом та лікуванням.

Тобто, позивачем ОСОБА_1 не було доведено обставин, визначених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України як підстави для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, а саме не доведено наявності таких умов: факту ухилення відповідача від надання допомоги своєму батькові, який через психічну хворобу перебував у безпорадному стані, факту, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, а той, в свою чергу, мав можливість надати допомогу, однак не вчиняв необхідних дій, умисно ухилявся від виконання обов`язку утримання спадкодавця.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити через відсутність нововиявлених обставин.

Дотримуючи принцип res judicata, тобто остаточності судового рішення, колегія судів не вбачає особливих та непереборних обставин для відходу від цього принципу та вважає, що заявник не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 423, 429 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Закарпатського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у справі № 309/1294/19 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2022 року.

Головуюча:

Судді: