РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Гордійчук І.О.

секретаря судового засідання Семенюк Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Просить визначити частку в спільній сумісній власності покійного ОСОБА_4 в розмірі ј ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 . Визнати за нею право власності за набувальною давністю на ј ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , співвласником якої зареєстровано ОСОБА_4 .

Позовні вимоги мотивує тим, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у виді ј ідеальної частки у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 , спадщина не оформлялася, через віддаленість місць проживання та смерті спадкодавця. Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач від дня смерті продовжує відкрито, публічно користуватися об`єктами нерухомого майна, а саме 1/4 вказаної квартири, несе витрати по оплаті комунальних витрат на вказану частку, фактично вважає її частиною свого спадкового майна.

Позивач у судове засідання не з`явився. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги довірителя підтримав у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату і місце проведення судового засідання.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява від 19.10.2022 року. Просить слухання справи проводити за його відсутності.

У заяві від 19.10.2022 року відповідач ОСОБА_3 просить слухати справу за його відсутності.

Ухвалою суду від 07.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження по справі.

Згідно з ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши позовну заяву, письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, від 06.04.2000 року виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради, квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як вбачається із свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 виданого 01.11.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті Вінницька обл. с.Вінницькі Хутори.

Згідно витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №69905503, виданого 01.09.2022 року Здолбунівською державної нотаріальною конторою Рівненської області, інформація за параметрами запиту ОСОБА_4 у спадковому реєстрі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Судом встановлено, згідно свідоцтва про право власності на житло, від 06.04.2000 року виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради, квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Ураховуючи наведене, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом співвласник ОСОБА_4 помер, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/4 частку квартири за померлим.

Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визначення розміру часток у спільній сумісній власності.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першої статті 344 ЦК України.

При вирішенні спорів щодо визнання права власності за набувальною давністю має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Відповідне положення також міститься у постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знав, хто є власником.

Звертаючись до суду позивач вказала на те, що вона є співвласником квартири, після смерті співвласника майна відкрилася спадщина на ј ідеальної частки у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 , спадщина не оформлялася через віддаленість місць проживання та смерті спадкодавця, а тому просить суд визначити частку в спільній сумісній власності покійного ОСОБА_4 , в розмірі ј ідеальної частки квартири та просить визнати за нею право власності на ј ідеальної частки нерухомого майна за набувальною давністю.

Оцінюючи встановлені у справі обставини суд приходить до висновку, що подаючи позов до суду позивачу було відомо, що власником 1/4 частки квартири станом 31.10.2005 (дата смерті) був ОСОБА_4 .

Таким чином, здійснення сплати комунальних платежів за квартиру, та не можливість протягом тривалого часу оформити спадщину, не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на 1/4 частку квартири за набувальною давністю відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня такі складові умови набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном, так і безперервність володіння протягом десяти років.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача

Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса проживання АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач ОСОБА_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3

Відповідач ОСОБА_3 , адреса проживання АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4

Повний текст судового рішення складено 31.10.2022 року.

Суддя І.О.Гордійчук