Провадження №2/523/1296/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"13" жовтня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.,

за участю секретаря - Бєлік Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що їм на підставі договорів купівлі-продажу належать 9/10 та 1/10 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачі зазначають, що з моменту укладення договорів купівлі-продажу відповідачі за вказаною адресою не проживали, а відповідачі ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 запевнили покупців, що самостійно знімуться з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач ОСОБА_1 , зазначає, що 24.09.2021 року отримала довідку з ДНАП ОМР та таким чином дізналась, що відповідачі з реєстраційного обліку не знялись, разом з цим, виявилось, що в будинку зареєстрований неповнолітній ОСОБА_6 , 2016 року народження, який з моменту продажу будинку там не проживав. На підставі викладеного позивачі простять: визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України.

З клопотаннями від 16.11.2021 року (вх. № 35145) та 17.12.2021 (вх. № 37183) про усунення недоліків позовної заяви звернулась адвокат Бузова Т.Г., до клопотань представник надала квитанції про доплату судового збору та копії позовної заяви з додатками для всіх учасників справи.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

Позивачі 05.09.2022 року (вх. № 15741) подали заяву в порядку ст.49 ЦПК України, згідно якої просять визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності. Питання щодо іншіх відповідачів вирішено в позасудовому порядку (а.с.76-84).

В судове засідання позивачі та представник позивачів адвокат Бузова Тетяна Григорівна не з`явились, разом з цим на адресу суду надійшло клопотання адвоката Бузової Т.Г., щодо можливості розгляду справи за відсутності сторони позивача, згідно якої представник зазначила, що позовні вимоги в частині визнання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.92-93).

Відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно (а.с.86-90), про причини не явки суду не повідомили, з будь-якими заявами на адресу суду не звертались.

Представник третьої особи: Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про час та місце слухання справи повідомлявся, про причини не явки суду не повідомив.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 06.04.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купила 9/10 частин житлового будинку з надвірними господарськими спорудами (а.с.5-6).

Також, згідно договору купівлі-продажу від 06.04.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 купив 1/10 частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами (а.с.8-9).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 - 9/10 частин та ОСОБА_2 - 1/10 частини (а.с.7,10).

Позивачі зазначають, що в день укладення договорів купівлі-продажу колишній власник житлового будинку запевнила покупців, та надала їм відповідні розписки, що зареєстровані з житловому будинку члени її сім`ї самостійно знімуться з реєстраційного обліку, однак, станом на 2021 рік позивачі отримали довідку з Департаменту надання адміністративних послуг, згідно якої було встановлено, що відповідачі з реєстраційного обліку не знались, тобто порушили умови, які були озвучені колишнім власником під час укладення договорів купівлі-продажу.

Відсутність відповідачів за місцем реєстрації підтверджується Актом про не проживання особи за місцем реєстрації згідно якого зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 з 06.04.2020 року не проживають ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 . Акт посвідчено керівником ОСОН «Крива балка» Іордановим Ю.І. 20.08.2021 року (а.с.14).

Судом досліджується Довідка про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_8 , причина зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , - особа померла (а.с.83).

Крім іншого, відповідно до відомості № К1-120114-ф/л про зареєстрований осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: АДРЕСА_1 зазначено, що станом на 09.08.2022 року, за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.84).

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі окрім малолітнього ОСОБА_6 , самостійно в добровільному порядку знялись з реєстраційного обліку, отже предметом позовних вимог є, визнання втративши право користування житловим приміщення малолітнього ОСОБА_6 , як члена сім`ї колишнього власника.

Отже, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими спорудами, а саме будинком АДРЕСА_1 , суд виходить з наступного.

Так, відповідно до положення стаття 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Матеріалами справи встановлено, що власник житлового будинку 06.04.2020 року продала належне їй нерухоме майно та власниками житлового будинку є позивачі у справі.

Як, встановлено матеріалами справи батько малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_8 помер та знятий з реєстраційного обліку за даною адресою у зв`язку зі смертю. Мати малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за вище вказаною адресою зареєстрованою не була, її місце реєстрації згідно позовної заяви: АДРЕСА_2 , тобто, за адресою реєстрації малолітнього ОСОБА_6 , його батьки зареєстрованими не значаться.

Згідно положення ч. 4 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Крім іншого, відповідно до п.16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265 - місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Матеріалами справи встановлено, що малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є членом сім`ї позивачів, являється членом сім`ї колишнього власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Матеріали справи не містять відомостей щодо домовленості між сторонами про продовження проживання відповідачів у житловому будинку після її передачі новому власнику, натомість, матеріалами справи встановлено, що відповідачі зобов`язались знятись в добровільному порядку з реєстраційного обліку (а.с.13), також встановлено, що відповідачі в житловому будинку не проживають, житловим приміщенням не користуються та їх особисті речі та речі побуту відсутні. Право власності на житловий будинок за позивачами зареєстровано в 2020 році.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не мають наміру проживати у житловому будинку, не є членами сім`ї нових власників, а отже є підстави для визнання малолітнього ОСОБА_6 , таким, що втратив право користування житловим будинком.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що малолітній ОСОБА_6 або його батьки, не проживають в житловому будинку, не є членом сім`ї нових власників, суд приходить до висновку, що реєстрація ОСОБА_6 у вищевказаному житловому будинку порушує права позивачів, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування житловим будинком з господарськими спорудами, а тому позовні вимоги про визнання його, таким, що втратив право користування житловим будинком підлягають задоволенню.

Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 29, 319, 355, 369, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - ти денний строк з дня отримання рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17.10.2022р.

Суддя: