МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/7829/20
Провадження №22-ц/812/588/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підписану їх представником адвокатом Душаченко Іриною Сергіївною на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Цуркана Р.С. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до виконкому Миколаївської міської ради, третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_8 , звернулися до суду з позовом до виконкому Миколаївської міської ради, третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , який є батьком ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Після його смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . Родинні відносини позивачів з спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про шлюб та копіями свідоцтв про народження.

Зазначений житловий будинок належав спадкодавцю на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.06.2008р., справа №2-4011, та зареєстрований КП «Миколаївське ММБТІ» 24.07.2008р. Позивачі є спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України.

Починаючи з 1960 року і по день смерті, спадкоємці мешкали разом із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2 .

У лютому 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з заявою до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, але державний нотаріус, роз`яснив позивачці, що в зв`язку з тим, що право власності на спадкове майно було зареєстроване після смерті спадкодавця, що порушує вимоги ст. ст. 25, 346 ЦК України, питання визначеності належності цього майна попередньому власнику (спадкодавцю) та його наступному власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку та рекомендував звернутись до суду за визнанням права на спадщину.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з даними домової книги, позивачі на момент смерті були зареєстровані разом з спадкодавцем по АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Таким чином, оскільки житловий будинок було побудовано в шлюбі, то дане майно згіднояк статей Кодексу про шлюб та сім`ю, так і статей Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя.

З іншої сторони, загальновідомою є обставина, що якщо правовстановлюючий документ на нерухоме майно оформлений лише на ім`я одного з подружжя в шлюбі, це жодним чином не позбавляє другого з подружжя прав учасника спільної сумісної власності

Згідно ч 1. ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розмір часток майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, визначається судом за правилами частини 1 статті 70 СК України, згідно з якою частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 окрім спадкування частки житлового будинку в порядку спадкування за законом має право на частку у спільному майні подружжя, оскільки житловий будинок був побудований позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_9 у період шлюбу, який був укладений 21.09.1978 року, що підтверджується даними технічного паспорту, де рік побудови житлового будинку зазначений 1996 рік.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що не має можливості отримати свідоцтво про право власності на частку у майні подружжя та захистити своє право на отримання спадщини в інший не судовий спосіб, вважає, що пред`явлення позову є ефективним способом захисту прав позивачки ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, позивачі просять визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, в тому числі враховуючи частку у спільному майні подружжя, разом на 7/12 частин житлового будинку, за ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , за кожним, після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2022 року в задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до виконкому Миколаївської міської ради, третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_8 , звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій вважають, що зазначене рішення підлягає скасуванню, так як воно постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення справи, невідповідністю висновків обставинам справи, неправильним застосуванням норм права, а отже є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги крім доводів, викладених в позовній заяві, посилаються на те, що відповідно до даних домової книги позивачі на момент смерті були зареєстровані разом з спадкодавцем по АДРЕСА_2 . В матеріалах спадкової справи міститься довідка № 542 від 16.11.2016 року, в якій зазначено, що ОСОБА_9 був постійно зареєстрований за адресою по АДРЕСА_2 . У довідці зазначено, що разом з ним на час смерті мешкала і не була зареєстрована його дружина ОСОБА_1 .

Згідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 року №18/5 «доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи.

Згідно із п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.04 № 20/5 доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи.

На даний час, згідно з п. п. 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.12 року № 296/5 вбачається: «У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем».

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у пункті 1 роз`яснив: «Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи». У випадках, якщо встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК, суди повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку прийняття спадщини.

З цього пункту випливає безумовний висновок, що у разі, якщо у спадкоємця в паспорті є відмітка про місце реєстрацію, він є таким, що прийняв спадщину, а отже й постійно проживав зі спадкодавцем на момент смерті.

Таким чином, дані домової книги, яка наявна в матеріалах спадкової справи, та відмітки у паспортах позивачів є доказом, що спадкодавець та спадкоємці були зареєстровані за адресою по АДРЕСА_2 на час смерті ОСОБА_9 , тобто є такими що фактично прийняли спадщину.

Не зрозумілими є також мотиви суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 , та ОСОБА_2 , оскільки на час відкриття спадщини після смерті їх батька вони були неповнолітніми. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими що прийняли спадщину в силу прямого припису закону.

В оскаржуваному рішенні суд, зокрема, посилається на лист ВССУ «Пре практику у справах про спадкування» від 39.05.2008 року №7, де зазначено, що у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Однак, висновок суду про те, що звернення позивачів ОСОБА_10 , та ОСОБА_2 до суду за захистом своїх прав є передчасним, оскільки постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії отримана була лише ОСОБА_1 , на думку апелянтів, є помилковим.

Суд не врахував, що згідно висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року справа 2-887/11 провадження № 61-11187св18, суд першої інстанції зобов`язаний був з`ясувати насамперед, чи були перешкоди в отриманні свідоцтва на спадщину позивача, що судом зроблено не було.

Апелянт зазначає, що у всіх позивачів були наявні перешкоди в оформленні спадкових прав через обставини, зазначені в відповідній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.02.2017 року, виданої державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори, тому позивачі усвідомлювали необхідність звернення до суду за захистом своїх майнових прав.

Аналогічний висновок викладений у постанові ВС 22 травня 2020 року справа № 2-1219/05 провадження № 61-44738св18, в якій зазначено: якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. У даній справі інформація про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії була відсутня.

В той же час в матеріалах даної справи міститься постанова про відмову у вчинення нотаріальної дії, через яку не може бути видане свідоцтво про право на спадщину з підстав, які стосується усіх спадкоємців.

З огляду на наведене, апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 22.10.2007р. Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 21.09.1978р. ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_9 .

Згідно наданих суду свідоцтв про народження батьком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - є ОСОБА_9 .

Згідно відомостей будинкової книги позивачі ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , на час смерті ОСОБА_9 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.06.2008р. за ОСОБА_9 визнано право власності на самовільно побудовані будови, а саме: житловий будинок літ. А(13,50*6,95), загальною площею 64,5кв.м., житловою площею 44,1кв.м., житлову прибудову літ.А-1 (4,30*2,90) житловою площею 8,6кв.м., загальною площею 8,6кв.м., сіни літ. а(3,0*2,40+3,80*2,0) загальною площею10,8кв.м., сіни літ. а-1(1,60*1,80) загальною площею 1,6кв.м., сіни літ. а-2 (2,47*5,80) загальною площею 11,3кв.м., котельню літ. а-3 (1,90*2,47) загальною площею 2,8кв.м., навіс М (3,04*4,02), погріб з шиєю літ. Ипд. (3,36*2,0+4,0*3,0), гараж літ. К (4,25*5,45), вбиральня літ. Е (1,22*1,23), літня кухня літ. Б (3,18*3,61), сарай літ. В (1,85*3,30), сарай літ. Г (1,95*1,70), баня літ. ж (2,06*2,92), альтанка літ. З (4,95*2,33), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзнякової О.В. від 14.02.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_9 у зв`язку з тим, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008 року по справі №2-4011/2008р. видане на ім`я спадкодавця вже після його смерті, що порушує вимоги ст.ст. 25,346 ЦК України, відповідно до яких смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Зазначено, що правовстановлюючий документ повинен видаватись особі та реєструватися на ім`я особи, яка має цивільну правоздатність та цивільну дієздатність.

Також суд виходив з того, що згідно матеріалів спадкової справи, з метою реалізації своїх прав на спадкове майно лише ОСОБА_1 15.04.2008р. звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в якій також зазначила, що крім неї ще є інші спадкоємці - діти померлого ОСОБА_9 . Крім того, вона надала нотаріусу заяву, в якій зазначила, що на видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя не претендує,

Із наявної в матеріалах спадкової справи довідки від 16.11.2016р. №542 , виданої ОСОБА_1 , вбачається, що її чоловік ОСОБА_9 мешкав в АДРЕСА_1 з 1985р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , але постійно був зареєстрований по АДРЕСА_2 з 01.02.1960 року до 17.10.2007р. У довідці зазначено, що разом з ним на час смерті мешкала і не була зареєстрована його дружина ОСОБА_1 .

Таким чином, цією довідкою підтверджується те, що померлий ОСОБА_9 проживав за іншою адресою ніж та, що зазначена у позовній заяві ( АДРЕСА_3 ), а саме - АДРЕСА_1 .

Проаналізувавши зазначені обставини, а також положення ч.1 статті 13 ЦПК України, ч. 3,4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1277, ч.1 ст.1278 ЦК України, суд дійшов висновку, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 лише ОСОБА_1 , яка подала заяву про прийняття спадщини, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які на час відкриття спадщини були неповнолітніми. Згідно вимог ст.1278 ЦК України їх частки у спадщині є рівними, тобто кожній особі у спадковому майні належить 1/3 частина, що не узгоджується із вимогами позовної заяви, що на думку суду є підставою для відмови у позові.

Інші позивачі до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталися.

Оскільки, інші позивачі, окрім ОСОБА_1 , до нотаріуса не зверталися та їм не було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , тому відсутні підстави вважати, що їх право на спадщину порушено, у зв`язку із чим подання позову про визнання права власності в порядку спадкування є передчасним.

Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 також не можуть бути задоволені з тих підстав, що відповідачами за її позовом повинні бути спадкоємці, які прийняли спадщину ( ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ), а не виконком Миколаївської міської ради.

Врахувавши викладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в цілому.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 1216, 1217, 1221, 1223, 1261, 1268, 1269 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що спадкодавець ОСОБА_9 , який був чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 15 квітня 2008 року звернулася до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, в якій також повідомила, що крім неї є і інші спадкоємці померлого, а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які мешкають за адресою АДРЕСА_3 , а також зазначила, що останнім місцем проживання її чоловіка було АДРЕСА_3 .

Також ОСОБА_1 15 квітня 2008 року звернулася до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою, в якій зазначила, що після роз`яснення їй нотаріусом положень ст. ст. 60-64, 69,70,72 СК України, ст. ст. 368,370 ЦК України вона не претендує на видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя.

Отже, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 прийняла спадщину, так як протягом 6 місяців після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на час смерті свого батька були неповнолітніми, тому суд обґрунтовано вважав, що згідно ч.4 ст. 1268 ЦК України вони також є такими, що прийняли спадщину.

В той же час для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин щодо інших спадкоємців положень частини третьої статті 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до ч. 10 статті 6 цього ж Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що проживання в певному місці буде постійним, якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року, та при цьому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Для визначення, чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Та при цьому першочергове значення в таких випадках мають, зокрема, довідка органу реєстрації місця проживання на день смерті спадкодавця та/або покази свідків, які безпосередньо поблизу проживають до спірного житла або в силу певних обставин періодично його відвідують.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст. 83 ЦПК України, яка регламентує подачу доказів, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подавати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено і не спростовано матеріалами справи, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 будинок в АДРЕСА_3 не був постійним місцем проживання спадкодавця, хоча він був зареєстрований у цьому будинку і право його проживання у ньому не обмежувалось. Натомість, з 1985р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , він фактично мешкав в АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах спадкової справи довідкою від 16.11.2016р. №542 , виданою ОСОБА_1 (а. с. 68).

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , згідно відомостей будинкової книги на час смерті ОСОБА_9 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , тобто не за місцем фактичного проживання спадкодавця на час його смерті. Звертаючись до суду, вони не посилалися на те, що фактично проживали із спадкодавцем за його фактичним місцем проживання та не надавали доказів на підтвердження цього. Навпаки вони наполягали, що самого факту їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , достатньо для застосування положень частини третьої статті 1268 ЦК України та визнання їх такими, що прийняли спадщину.

У визначений законом строк позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Державна реєстрація ОСОБА_9 у будинку в АДРЕСА_3 сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, а також у постанові від 28 квітня 2021р. у справі 204/2707/19.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні позову щодо позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які були оцінені судом на предмет їх належності, допустимості, достовірності, правильно встановив спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вони не надали належних і допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання зі своїм батьком ОСОБА_9 на час його смерті та не подали нотаріусу у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини.

В той же час колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в повному обсязі, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення стосовно позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд правильно зазначив, що вони прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 ( ОСОБА_1 , як така, що подала заяву про прийняття спадщини, а ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , як діти спадкодавця, які були на час відкриття спадщини неповнолітніми).

Оскільки ОСОБА_1 заявою від 15 квітня 2008 року відмовилася від отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя, то згідно вимог ст.1278 ЦК України суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спадщині є рівними, тобто кожній особі у спадковому майні належить 1/3 частина.

Проте суд помилково дійшов висновку, що це є підставою для відмови у позові через те, що в позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_12 на 7/12, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кожен на 1/12 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

При цьому колегія суддів виходить з того, що суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідача.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивачі звернулися до суду, вони просили визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, в тому числі враховуючи частку у спільному майні подружжя, разом на 7/12 частин житлового будинку, за ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , за кожним, після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто, позивачами було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вони просять суд застосувати до відповідача), а також викладені обставини, якими вони обґрунтовували свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивачів.

Суд дійсно не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду цивільної справи є субсидіарними, вони не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Як вбачається зв змісту позовної заяви позивачі звернулися до суду за захистом своїх прав на спадкування після смерті ОСОБА_9 та виклали обставини, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги, які суд не може змінювати на власний розсуд. Також позивачами був зазначений предмет спору - визнання за кожним із них права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 на певні(зазначені в позові) частки спадкового майна.

Встановлення судом на підставі наданих сторонами доказів, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають право на визнання за ними права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 на інші, ніж зазначено в позові частки, не змінює предмету позову, оскільки стосується тільки обсягу захисту порушеного їх права, правовим наслідком чого має бути не відмова у позові, а його часткове задоволення з визнанням за ними права власності в порядку спадкування на ті частки, право на які вони мають за законом, у даному випадку, як правильно встановив суд, на 1/3 ч. за кожним.

Не є достатньою підставою з урахуванням конкретних обставин справи для відмови у позові позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також те, що вони не зверталися до нотаріуса та їм особисто не було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , а тому відсутні підстави вважати, що їх право на спадщину порушено, у зв`язку із чим подання позову про визнання права власності в порядку спадкування є передчасним.

При цьому колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку дійсно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд першої інстанції зобов`язаний був з`ясувати насамперед, чи були перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину у позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у загальному порядку.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 особисто не зверталися до нотаріуса та не отримували відмову у видачі їм свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 . Проте, згідно матеріалів спадкової справи їх мати ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса та отримала відмову від 14 лютого 2017року.

Підставою відмови стало те, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008 року по справі №2-4011/2008р. видане на ім`я спадкодавця вже після його смерті, що порушує вимоги ст. ст. 25,346 ЦК України, відповідно до яких смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Правовстановлюючий документ повинен видаватись особі та реєструватися на ім`я особи, яка має цивільну правоздатність та цивільну дієздатність. Таким чином, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ на момент смерті власника був відсутній, питання визначеності належності цього майна попередньому власнику (спадкодавцю) та його наступному власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Аналіз змісту відмови нотаріуса свідчить про те, що вона не пов`язана суто з особою ОСОБА_1 чи здійсненням нею особисто відповідних дій, пов`язаних з прийняттям спадщини, тощо.

Підстави відмови нотаріуса свідчать про наявність у всіх позивачів перешкод в оформленні спадкових прав через обставини, зазначені в постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.02.2017 року, виданої державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори.

За такого, відмова у позові позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 тільки через те, що вони особисто не звернулися до нотаріуса та особисто не отримали відмову, за наявності в матеріалах спадкової справи зазначеної постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.02.2017 року, є проявом надмірного формалізму в застосуванні норм права, що призводить до невиправданого порушення їх прав.

Що стосується висновку суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 через те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, так як відповідачами за її позовними вимогами мають бути ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , слід зазначити, що за загальним правилом відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Спадкоємцями за заповітом і за законом відповідно до положень ст. 1222 ЦК України можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини .

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»

особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину ( ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності

інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

В даному випадку факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину за законом вперше встановлюється даним рішенням, до цього їх право на спадкування за загальним правилом шляхом отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом не визнавалося з підстав, зазначених у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.02.2017року. Оскільки їх право на спадкування після смерті ОСОБА_9 не визнавалося вони наряду з іншими позивачами в тому числі і ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом як позивачі для захисту своїх спадкових прав.

З урахуванням викладеного, висновок суду про пред`явлення позову ОСОБА_1 до неналежного відповідача є помилковим.

В той же час колегія суддів не погоджується з доводами позивачки ОСОБА_1 , що її доля в спадковому майні повинна визначатися з урахуванням належної їй частки у спільному майні подружжя, виходячи з наступного.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Аналогічні положення містяться в ст. ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, потрібно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Матеріали справи не містять доказів того, що спірний будинок було збудовано за сумісні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_9 як подружжя. А рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008р. право власності на спірний будинок було визнано тільки за ОСОБА_9 . Дане рішення позивачкою ОСОБА_1 не було оскаржено в установленому законом порядку.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) вказано, що: "статтями 34, 71 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одно із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна".

Згідно матеріалів спадкової справи, з метою реалізації своїх прав на спадкове майно позивачка ОСОБА_1 15.04.2008р. звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також з заявою, в якій зазначила, що їй нотаріусом як дружині померлого ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст. ст. 60-64,69,70,72 СК України та ст. ст. 368, 370 ЦК України, а також те, що на видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя не претендує.

Виходячи з аналізу наведеного, враховуючи, що ОСОБА_1 не оспорила у встановленому законом порядку рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008р. та відмовилася у нотаріуса від видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя, чим фактично підтвердила, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_9 , слід дійти висновку, що частка позивачки ОСОБА_1 повинна визначатися без врахування частки у спільному майні подружжя.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008р. не є предметом перегляду у даній справі. Тому, враховуючи положення ч.1 ст. 18 ЦПК України про те, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, а також те, що право власності на будинок зареєстроване у встановленому законом порядку 24.07.2008р. і дана реєстрація не оспорена, колегія вважає що право власності ОСОБА_9 на спірний будинок підтверджений належними доказами у справі.

Проаналізувавши зазначені в тексті постанови обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неправильно застосувавши норми матеріального права, допустив невідповідність висновків суду встановленим обставинам, а тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення про визнання за кожним із них права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 липня 2022 року