Справа № 369/4286/21
Провадження № 2/369/1095/22
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Фінагеєвої І.О.,

за участю секретаря: Світлак Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області, про звільнення майна з-під арешту, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області, про звільнення майна з-під арешту, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт майна.

Свої вимоги мотивувала тим, що позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2008 року за реєстровим № 1398. Вказала, що 30.03.2021 року нею було сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та встановлено наявність запису про заборону відчуження належаного позивачу об`єкту нерухомості на підставі постанови без номеру про накладення арешту на майно винесеної старшим слідчим СВ Кивєо-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області, старшим лейтенантом міліції Калмиковим А.В. від 20.09.2008 року у кримінальній справі №13-3110. Згідно відомостей об`єктом обтяження є належаний позивачу на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 . Обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, зареєстрованого за належним позивачу будинком, створює їй перешкоди в реалізації права розпоряджатися вказаним майном.

Враховуючи викладене просила суд скасувати арешт з житлового будинку по АДРЕСА_1 накладений постановою старшого слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області, старшого лейтенанта міліції Калмикова А.В. від 20.09.2008 року у кримінальній справі №13-3110, номер обтяження 7997200. Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт будинку АДРЕСА_1 накладений реєстратором Першої київської обласної державної нотаріальної контори на підставі постанови старшого слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області від 20.09.2008 року у кримінальній справі №13-3110, номер обтяжень 7997200.

04.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ГУНП в Київської області, вказали, що в провадженні ГУНП в Київській області кримінальна справа №13-3110 не перебувала та в ГУНП в Київській області відсутня інформація про накладення арешту на нерухоме майно позивача, а тому відповідачем жодним чином не порушено законних прав позивача. Просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2021 року замінено у цивільній справі №369/4286/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, про звільнення майна з-під арешту, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт майна, неналежного відповідача - Головне управління Національної поліції в Київській області на належного відповідача - Києво-Святошинський РВ ГУ МВС України в Київській області.

У судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд задовольнити позовом.

У судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки накладена заборона на відчуження майна порушує права позивача, як власника, то він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що врегульовано статтею 391 ЦК України.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку №1398 від 12.06.2008 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що постановою старшого слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС старшим лейтенантом міліції Калмиковим А. В. бн від 20.09.2008 року було накладено арешт на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З пояснень позивача вбачаться, що арешт на вищевказаний будинок було накладено у кримінальній справі №13-3110.

Відповідно до листа СУ Національної поліції України ГУНП в Київській області від 26.05.2021 року №3420/109/24/26-2021 вбачається, що 12.03.2009 року кримінальну справу №13-3110 було направлено до суду в порядку ст. 232 КПК України. 04.04.2011 року кримінальну справу поновлено після скасування судом та 20.09.2011 року додатково розпочато ще 16 злочинів вищевказаної кримінальної справи. У подальшому 30.09.2011 року кримінальну справу №13-3110 направлено до суду. За даними оперативно-довідкової картотеки МВС України 19.12.2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області прийнято рішення про закриття кримінальної справи №13-3110 на підставі ст.ст. 12,44,49 КПК України. Кримінальна справа №13-3110 до ГУНП в Київській області не надходила та за обліками ГУНП не рахується.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною 1 статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безимянная проти Росії" (Bezymya№№aya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення "самої суті права заявника на доступ до суду", а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що "заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони".

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. Fra№ce)).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

У частинах першій і третій статті 2 ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV "Про міжнародне приватне право". Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15 травня 2019 року.

Оскільки скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Таку правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13, а також Великою Палатою ВС у справі N 372/2904/17-ц від 15.05.2019 р.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявність обтяження щодо нерухомого майна, що належить позивачу, питання про скасування якого не було вирішено під час закриття кримінального провадження, порушує право власності, а тому накладений арешт постановою слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області старшим лейтенантом міліції Калмиковим А.В. підлягає скасуванню.

Щодо вимог про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт будинку АДРЕСА_1 накладений реєстратором Першої київської обласної державної нотаріальної контори на підставі постанови старшого слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області від 20.09.2008 року у кримінальній справі №13-3110, номер обтяжень 7997200 суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року,статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини третьої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними на час вирішення спору і ухвалення судового рішення, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про часткове задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись статтями 259, 265, 400, 402, 409, 411, 416, 417, 419 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області, про звільнення майна з-під арешту, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт майна - задовольнити частково.

Скасувати арешт з житлового будинку по АДРЕСА_1 накладений постановою старшого слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області, старшим лейтенантом міліції Калмиковим А. В. від 20.09.2008 року у кримінальній справі №13-3110, номер обтяження 7997200.

В інший частині відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва