Справа № 338/1137/21
Провадження № 22-ц/4808/685/22
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника КНП«Богородчанська центральна лікарня»

Чаплінського І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 25 березня 2022 року, ухвалене в складі судді Шишка О.А. в м. Богородчани, повний текст складено 30 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Богородчанська центральна лікарня» про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувсяв суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Богородчанська центральна лікарня» про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він з 1988 року перебував у трудових відносинах з КНП "Богородчанська центральна лікарня" та працював на посаді лікаря-дерматовенеролога. Наказом генерального директора КНП "Богородчанська центральна лікарня" І.Коляджина від 16 серпня 2021 року №197-к його звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників. При звільненні йому не було запропоновано іншої роботи, що є порушенням вимог ст.49-2 КЗпП України та не враховано його право переважного залишення на роботі. Про засідання комісії, що розглядала питання ймовірного скорочення чисельності працівників, його не повідомляли та відсутні критерії за якими залишили на посаді лікаря-дерматовенеролога з існуючого штату трьох лікарів. Крім того, в порушення вимог ст.43 КЗпП України його звільнення проведено за відсутності згоди профспілкового комітету організації. Просив визнати незаконним та скасувати наказ від 16 серпня 2021 року №197-к про його звільнення на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, поновити на роботі на посаді лікаря-дерматовенеролога консультативно-діагностичного відділення КНП "Богородчанська центральна лікарня" та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16.08.2021 року.

Рішенням Богородчанського районного суду від 25 березня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Комунального некомерційного підприємства "Богородчанська центральна лікарня" Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування наказу Комунального некомерційного підприємства "Богородчанська центральна лікарня" Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 16 серпня 2021 року №197-к про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-дерматовенеролога та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2021 року.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що судом не взято до уваги те, що звільнення його з роботи відбулося без попередньої згоди профспілкового комітету, оскільки він на засідання не викликався, а в наказі №197-к від 16.08.2021 року відсутнє посилання на рішення профкому, як на підставу звільнення. Крім того, про те, що адміністрація лікарні мала намір звільнити за скороченням чисельності працівників саме його, не визначаючи критеріїв переважного права залишення на роботі, свідчить лист генерального директора на адресу профкому №392/1 від 31 травня 2021 року. До листа додано список медичних працівників, які підлягають звільненню на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни, в даному списку зазначено тільки він, інших лікарів-дерматовенерологів не вказано.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства "Богородчанська центральна лікарня" Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області доводи апеляційної скарги заперечив, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

ОСОБА_1 у встановленому порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте в судове засідання повторно не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відмову задоволення апеляційної скарги з таких підстав. Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи спростовуються доводи позивача та його представника, що відповідачем не перевірено його переважне право в залишенні на роботі, оскільки витягом з протоколу №12 засідання профспілкового комітету від 16.08.2021 року та протоколом №3 засідання комісії по розгляду питання щодо вивільнення працівників консультативно-діагностичного відділення від 16.08.2022 року підтверджується, що було проведено порівняння переважного права залишення на роботі лікарів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і встановлено, що перевагу в залишенні на роботі має ОСОБА_2 . Отже суд також відхилив доводи позивача про порушення відповідачем законодавства про працю в цій частині. При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник або уповноважений ним орган на свій розсуд має право вирішувати питання про чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 з 1988 року перебував у трудових відносина за безстроковим трудовим договором і працював на посаді лікаря-дерматовенеролога в КНП "Богородчанська центральна лікарня".

Згідно типового штатного розпису працівників КНП «Богородчанський ЦРЛ» станом на 01 січня 2021 року штат налічував в кількості 461,5 одиниць, в тому числі лікар-дерматовенеролог 2,25 посади.

Згідно типового штатного розпису працівників КНП «Богородчанський ЦРЛ» станом на 10 серпня 2021 року в кількості 65,75 одиниць налічував штат по консультативно-діагностичному відділенні, в тому числі лікар-дерматовенеролог 1,00 посади.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України наказом директора КНП "Богородчанська центральна лікарня" від 31.05.2021 року №133-адм "Про створення комісії по розгляду питання щодо ймовірного скорочення та вивільнення працівників консультативно-діагностичного відділення" було проведено персональне попередження медичних працівників про скорочення та ймовірне звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

01 червня 2021 року ОСОБА_1 попереджено про ймовірне скорочення та звільнення з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується актом про відмову з ознайомленням з наказом директора КНП "Богородчанська центральна лікарня" від 31.05.2021 року №133-адм та квитанцією про надіслання йому повідомлення рекомендованим листом (а.с.25, 26, 27)

13.08.2021 року директором КНП "Богородчанська центральна лікарня" надіслано лист №480 профкому КНП "Богородчанська центральна лікарня" із проханням надання згоди на звільнення з роботи лікаря-дерматовенеролога консультативно-діагностичного відділення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Згідно з протоколом №12 засідання профкому від 16.08.2021 року профспілковим комітетом КНП "Богородчанська центральна лікарня" було надано згоду на звільнення лікаря-дерматовенеролога ОСОБА_1 (а.с.29).

Наказом генерального директора КНП "Богородчанська центральна лікарня" І.Коляджина від 16.08.2021 №197-к лікаря-дерматовенеролога консультативно-діагностичного відділення ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників) з 16.08.2021 року (а.с.30).

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Аналогічні положення містяться і у частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на томуж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19, провадження № 61-13999св20, від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20, провадження № 61-6288св21, від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19, провадження № 61-7098св21, від 27 серпня 2021 року у справі№ 712/10548/19, провадження № 61-10299св21, від 09 грудня 2021 року у справі№ 646/2661/20, провадження № 61-7496св21.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Відповідне положення містить постанова Верховного суду у справі № 161/7196/19, провадження № 61-4375св20 від 22.09.2020.

Згідно порівняльного аналізу продуктивністі праці і кваліфікації працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Відповідно до порівняльного аналізу продуктивністі праці і кваліфікації лікарів-дерматовенерологів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 КНП "Богородчанська центральна лікарня" вбачається, що у них одинакова кваліфікація. Разом з тим, установлено, що продуктивність праці ОСОБА_2 є вищою ніж у ОСОБА_1 .. Зокрема, за 4 місяці 2021 року в поліклініці прийнято та оглянуто ОСОБА_1 - 492 особи, а ОСОБА_2 867 осіб (а.с.87).

Крім цього, ОСОБА_2 за роботу нагороджена грамотою голови РДА у 2020 році (а.с.29).

Згідно протоколу №3 засідання комісії по розгляду питання щодо вивільнення працівників консультатикно-діагностичного відділення від 16.08.2021 р. ОСОБА_1 відмовився від роботи, яка була на підприємстві на день звільнення (а.с.31).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що він має переважне право перед ОСОБА_2 на залишенні на роботі.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що звільнення відбулось без визначення критеріїв переважного права залишення на роботі, оскільки згідно витягу з протоколу №12 від 16 серпня 2021 року, при розгляді питання про переважне право на залишення на роботу лікара-дерматетовенеролога ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було враховано і оцінено в сукупності кваліфікацію та продуктивність праці. Профспілковий комітетет, згідно порівняльної таблиці надав перевагу ОСОБА_2 , врахувавши вищу кваліфікаційну категорію, стаж роботи, нагородження грамотою голови РДА та займання посади голова ППО

Суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, про звільнення з посади без попередньої згоди профспілкогового комітету, що спростовується матеріалами справи та наданим листом і витягом з протоколу , згідно з яким профспілковий комітет КНП "Богородчанська центральна лікарня" дав згоду на звільнення з роботи працівника лікаря-дерматовенеролога ОСОБА_1 на якому він був присутнім та приймав участь в обговоренні питання звільнення з роботи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Богородчанського районного суду від 25 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 18 серпня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта