ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5744/22 Справа № 205/213/22 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л. Куценко Т.Р.

секретар судового засідання:Астатурян А.В.

сторони:

позивач: Дніпровська міська рада

відповідач: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021»

третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021» на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2022 року, яке постановлене суддею Приходченко О.С. у місті Дніпрі, відомості про дату складання повного тексту рішення суду в матеріалах справи відсутні, у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021», третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності ,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021» (далі ТОВ «Зевс-2021»), третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності мотивуючи його тим, що 09 червня 2020 року державним реєстратором ПН ДМНО Кейтельгіссер О.М. на підставі реєстраційного посвідчення № 1426-37 від 22 листопада 2001 року, виданого КП «ДМБТІ» та технічного паспорту № 1244 від 10 січня 2019 року, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційне посвідчення було видано на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 1-203 від 12 листопада 2001 року і записано в реєстрову книгу № 85 ЮН за реєстровим № 1426-37. 30 листопада 2020 року ПН ДМНО ОСОБА_2 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна № 4334, №4335 від 30 листопада 2020 року право власності на об`єкт нежитлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ТОВ «Зевс-2021».

За результатами перевірки було з`ясовано, що рішень міської ради та її виконкому про передачу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність та реєстраційних записів про договори оренди землі, укладених між міською радою і фізичними або юридичними особами, не виявлено. Листом ГАПУ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради зазначено, що згідно з відомостями містобудівного кадастру та адресного плану міста, офіційна адреса: АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомого майна на території міста не присвоювалася, відповідний розпорядчий документ відсутній. Управлінням ДАБК Дніпровської міської ради повідомлено, що в Реєстрі будівельної діяльності відомості про реєстрацію або видачу декларації про початок будівельних робіт з будівництва вказаного об`єкту та готовність об`єкту до експлуатації відсутні.

Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду не ухвалювалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася. Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку відсутні, так само як і відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міської радою дозволу на використання земельної ділянки, будь-які угоди про таке використання не укладалися, тому відсутні правові підстави зайняття відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Створення об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці, фактичні обставини, правовий режим об`єкта будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Зазначала, що єдиною підставою для громадян і юридичних осіб набуття права користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Оскільки об`єкт нерухомості збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва не виділялася та не може бути виділена на теперішній час, Дніпровська міська рада наділена правом звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та знесення самочинно збудованого майна.

Посилаючись на те, що наявність зареєстрованого права власності перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності; державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відбулася за відсутності правових підстав та порушує встановлений порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, тому підлягає скасуванню з одночасним припиненням речових прав відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, а тому просила суд усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою і зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , припинити право власності і скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , реєстраційний номер 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 36877535, із закриттям розділу, та за ТОВ «Зевс-2021», реєстраційний номер 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 39450818, із закриттям розділу, стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2022 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Зевс-2021», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким провадження по справі закрити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду даної справи порушено їх право на участь у судовому засіданні з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Наголошували на тому, що жодних процесуальних документів по справі не отримували. Розглянувши справу без їх належного повідомлення суд порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказували, що наразі єдиним належним власником нерухомого майна є вони, а не відповідач ОСОБА_1 , право якої на об`єкт нерухомого майна припинено ще у листопаді 2020 року, а тому вона є неналежним відповідачем. Вказували про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх порушених прав в частині припинення права власності та скасування державної реєстрації.

Дніпровська міська рада 28 вересня 2022 року надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказувала, що доводи апеляційної скарги є хибними. Наголошували на тому, що саме ОСОБА_1 порушила їх право на володіння земельною ділянкою та саме вона повинна усунути дане порушення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріуса Кейтельгіссер О.М. 09 червня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16). Підставою ухвалення рішення державним реєстратором стало реєстраційне посвідчення КП «ДМБТІ» від 22 листопада 2001 року (а.с. 18), видане на підставі рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради № 1-203 від 12 листопада 2001 року.

Згідно з відомостями Головного архітектурно-планувального управління за даними містобудівного кадастру та Адресного плану м.Дніпра адреса: АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалася, відповідний розпорядчий документ, на підставі яких була присвоєна або змінена ця адреса, відсутній (а.с. 23).

Відповідно до листа Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради № 8/2-1749 від 28 грудня 2020 року рішення № 1-203 від 12 листопада 2001 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради не існує (а.с. 25).

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю у листі № 4/1-498 від 03 грудня 2020 року зазначено, що в Реєстрі будівельної діяльності, станом на час надання відповіді, відомості про реєстрацію/скасування дозвільних документів на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні (а.с. 21-22).

Відповідно до листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №4/11-2370 від 08 грудня 2020 року за адресою земельної ділянки: АДРЕСА_1 , реєстраційних записів щодо договорів оренди землі, укладених між юридичними або фізичними особами, не виявлено, рішень міської ради та її виконавчого комітету про передачу земельної ділянки у приватну власність не виявлено (а.с. 19-20).

Згідно з відомостями КП «ДМБТІ», станом на 31 грудня 2012 року, технічна інвентаризація і реєстрація права власності за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилася (а.с. 24).

На підставі акту прийому-передачі від 30 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 4334; 4335 (а.с. 27), право власності на об`єкт нежитлової будівлі, загальною площею 16,8 кв.м., який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ТОВ «Зевс-21» (а.с. 15-16).

З урахуванням викладеного, з метою усунення перешкод територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради у вільному використанні або розпорядженні своїм майном у вигляді земельної ділянки комунальної власності, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101). Також, суд враховував, що реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем ТОВ «Зевс-2021» відбулася без належною правової підстави, оскільки ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю у встановленому законом порядку не набула, тому право розпорядження у неї, як у власника майна, не виникло, тому позовні вимоги Дніпровської міської ради про припинення права власності та скасування запису про право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Зевс-2021» також підлягають задоволенню. Власник земельної ділянки має право вимагати від ОСОБА_1 усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого майна, оскільки, набувши у власність нежитлову будівлю (магазин), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач набула усі права та обов`язки щодо майна, тому вона є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17 (провадження № 61-10992св18).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ТОВ «Зевс-2021» у своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, неповідомленя їх належним чином про розгляд даної справи та те, що правові підстави для задоволення даного позову відсутні з врахуванням доводів, приведених ними в апеляційній скарзі.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ТОВ «Зевс-2021» судової повістки про призначення справи до розгляду, що не відповідає ч.5 ст.128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Дніпровська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Дніпра, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади як власника об`єкта права комунальної власності може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.

За змістом статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду.

Відповідно до частини першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

У частині другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 6.306.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), зроблено висновок, що законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що належними відповідачами за позовами про знесення самочинно збудованого майна, про приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, мали бути саме нові власники спірних апартаментів, до яких позовні вимоги не пред`являлись. Визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам,оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Таким чином, новий власник, набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про повернення земельної ділянки, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі, що переглядається: ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, спричиненого таким порушенням, є вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог.

Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови, яким на час розгляду цієї справи є ТОВ Зевс-2021, до якого позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі не пред`являлись, тому ОСОБА_1 не є належним відповідачем за цією вимогою.

З врахуванням того, що права Дніпровської міської ради у даному випадку можуть бути захищені саме шляхом повернення земельної ділянки, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі, позовні вимоги про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна до задоволення не підлягають оскільки задоволення цих вимог не призведе до ефективного способу захисту порушених прав.

Підстави для закриття провадження по справі відсутні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для частково задоволення апеляційної скарги, тому, з урахуванням наведеного, рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства та встановлення всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2022 року.

Головуючий:суддя А.П. Барильська

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р. Куценко