РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/1982/21

Провадження №2/568/172/22

10 серпня 2022 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді Троцюк В.О.

за участю секретаря Гуменюк Г.В.

представника позивача адвоката Бернацький П.В.

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки із майна померлого у спадковому майні та визнання права власності на частину нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділення частки із майна померлого у спадковому майні та визнання права власності на частину нерухомого майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 2/3 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Права власності на вказане майно підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.11.2017 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.08.2019 року позивач успадкувала вказане спадкове майно після смерті ОСОБА_3 . Окрім того, до складу спадкового майна належить частка у спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,0933га, що розташована в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем після її смерті був ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але офіційно її не оформив. Належність спадкового майна ОСОБА_4 підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої їй належало земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаної земельної ділянка є ОСОБА_2 . Приватним нотаріусом Дубенського нотаріального округу Фоменковою Ю.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у спадковому майні не виділена частка померлої ОСОБА_4 . Така обставина зумовлює звернення до суду з цим позовом, адже для оформлення спадкових прав позивачу необхідно визначити частку померлої ОСОБА_4 , як співвласника вищевказаної земельної ділянки. Враховуючи, що ОСОБА_4 була власником 2/3 частки житлового будинку в АДРЕСА_1 , то їй повинна була належати 2/3 частина земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок. Враховуючи, що співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 є позивач, якій належить 2/3 його частки та відповідача ОСОБА_2 , якій належить 1/3 частин, тому є всі підстави вважати, що їм належить право власності на земельну ділянку у відповідних частках та це є підставою за визнання за ними права власності на земельну ділянку у вказаних частках.

Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 16 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Бернацький П.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Керуючись ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести судове засідання без участі сторін на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про право на спадщину від 23.08.2019 року, виданого приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Фоменковою Ю.В., ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано вказане свідоцтво складається є 2/3 частини житлового будинку з господарським будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 . (а.с.20)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна земельна ділянка, що розташована АДРЕСА_1 належить в частці 1/1 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.22-23)

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Вербською сільською радою 21.01.2017 року. (а.с.12)

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 04.11.2017 року виданого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Гордічук В.І.. Спадкове майно, на яке видане вказане свідоцтво про право на спадшину, складається з 2/3 частини житлового будинку з господарським будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 . (а.с.17)

Постановою приватного нотаріуса Дубенського районного нотаріального округ Фоменковою Ю.В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у спільній частковій власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 . Підставою для відмови у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії нотаріус зазначає ту обставину, що земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 був її син ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер. Частка спадкодавця в праві власності на вищевказану земельну ділянки не визначена, що зумовлює неможливість встановлення складу спадкового майна та видачі свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємець учасника спільної сумісної власності має право звернутись до суду з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. (а.с.30)

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Згідно частини третьої статті 79 Закону України «Про нотаріат» та частини третьої статті 373 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку поширюється на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту, і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ч.1. ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до вимог частин 1 та 2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 та 5 ст. 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

На підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, суд вважає встановленим, що земельна ділянка, площею 0,0933 га, кадастровий номер: :01:004:0272, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на праві приватної, спільної сумісної власності, належить в розмірі 2/3 частини ОСОБА_4 та в розмірі 1/3 частини ОСОБА_2 , відповідно до належних часток в житловому будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці.

Згідно положень статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді даної категорії справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Матеріали справи свідчать про те, що приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Фоменковою Ю.В. постановою від 23.11.2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки, площею 0,0933 га, кадастровий номер: :01:004:0272, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкоємцем якої був її син ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч.1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла його дочка ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як зазначено вище позивач позбавлений можливості одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку з тим, що з поданих позивачем нотаріусу документів неможливо встановити частку у праві власності на вказану земельну ділянку за померлим ОСОБА_3 , що підтверджується постановою державного нотаріусу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Аналіз зазначених норм в сукупності та встановлені судом фактичні обставини дають підстави до висновку, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_3 , фактично прийняла спадщину, однак отримати свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки не має можливості, оскільки частка земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є її син ОСОБА_3 , не визначена.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Стаття 1225 ЦК України встановлює, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до частини 1 статті 1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року встановлює, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких є і визнання права.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов в частині визнання за ОСОБА_1 , права власності на 2/3 частки земельної ділянки, площею 0,0933 га, кадастровий номер: :01:004:0272, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягає до задоволення.

Що стосується вимог позивача про визначення частки померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0933 га, кадастровий номер: :01:004:0272, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в розмірі 2/3, слід зазначити наступне.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.06.2021 року у справі №570/997/19 звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Враховуючи наведене, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Враховуючи наведене, оскільки на час звернення до суду ОСОБА_4 померла, та відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення частки спірної земельної ділянки за померлою особою. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а тому в задоволенні позову в частині визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності слід відмовити.

Щодо позовних вимог з частині визначення частки ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частина земельної ділянки, площею 0,0933 га, кадастровий номер: :01:004:0272, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та визнання права власності на 1/3 частину вказаної земельної ділянки за ОСОБА_2 , то суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом із тим, ч.1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

У ст 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, з аналізу вищевказаним норм законодавства вбачається, що звернення позивача з позовом про визнання права власності за відповідачем є процесуально недопустимим, у зв`язку з чим слід відмовити в задоволенні позовної вимоги про визначення частки ОСОБА_2 у земельній ділянці, яка перебуває в спільній сумісній власності та визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на 1/3 частини земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що вина відповідача у виникненні спору відсутня, а судовий порядок вирішення питання фактично зумовлений прогалиною у законодавстві, керуючись ч.3 ст.141 ЦПК України, суд вважає за неможливе стягувати сплачений позивачем судовий збір із відповідача.

Керуючись ст.ст. 16, 316- 319, 392, 1217, 1223, 1234, 1236, 1261- 1270 ЦК України, ст. ст.10-13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки із майна померлого у спадковому майні та визнання права власності на частину нерухомого майна задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,0933 га, кадастровий номер :01:004:0272, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 19.08.2022 року.

Суддя В.О. Троцюк