Єдиний унікальний номер судової справи: 473/4093/21
Номер провадження: 22-ц/812/678/22 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», подану в його інтересах адвокатом Закуренко Тетяною Миколаївною

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року, ухваленого під головуванням судді - Ротар М.М. в приміщенні того ж суду о 10-50 год по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») за участю третіх осіб без самостійних вимог - Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Вишневського А.А. звернувся до суду з подальшим уточненим позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 6280, вчинений 10 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» коштів у розмірі 145 914, 90 грн.

Позов обґрунтовує тим, що після звернення у 2021 році до Головного управління пенсійного фонду України в Миколаївській області дізнався про виконавчий напис № 6280 вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 10 липня 2017 рокупро стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» коштів у розмірі 145 914, 90 грн.

На його думку виконавчий напис вчинений незаконно і без підстав, за відсутності всіх необхідних документів, визначених Законом, якими підтверджується безспірність заборгованості, оскільки нотаріус вчиняючи напис не перевірив, чи відомо йому про борг та чи має він щодо боргу свої заперечення.

До того ж зауважує, що заборгованість за виконавчим написом була стягнута за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року по справі №1407/2-1141/2011р. Зазначає, що строк вимоги по кредитному договору настав 06 червня 2008 року, але відповідач звернувся з відповідною вимогою про стягнення боргу через 13 років після дня виникнення вимоги. Крім того, вказує на те, що стягнення здійснюється за період 9 років 11 місяців, що є порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився в судове засідання, від нього на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, застосування строків позовної давності та просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 10 липня 2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 6280 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк» боргу за кредитним договором № NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року у розмірі 142 914,90 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що наявне повторне стягнення з позивача кредитної заборгованості і за рішенням суду і за виконавчим написом нотаріуса. Про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався у 2021 році, коли звернувся до Головного управління ПФУ в Миколаївській області та отримав відповідь 02 листопада 2021 року, до того ж порушене право позивача є триваючим, а тому ним не пропущено строк звернення до суду для захисту його цивільного права.

Не погодившись з рішенням суду представник АТ КБ «Приватбанк» адвокат Закуренко Т.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, яке ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила апеляційний суд застосувати строки позовної давності та скасувати рішення й ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом в рішенні взагалі не зазначені доводи відповідача про застосування строків позовної давності та не обґрунтовано з яких причин такі доводи відхилено. Вказує на те, що неможливо не знати, що Пенсійний Фонд утримує 20% пенсії в рамках виконавчого провадження, адже позивач щомісяця, починаючи з грудня 2017 року отримував зменшену пенсію, а тому такий факт не може залишитися непоміченим пенсіонером при отриманні власної пенсії з грудня 2017 року по серпень 2021 року. Висновки суду про те, що позивач дізнався про порушення свого права у листопаді 2021 року є передчасними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Вишневський А.А. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 06 червня 2007 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір у вигляді заяви позичальника, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 7 200 грн. зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06 червня 2008 року (а.с.46-48).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості за кредитним договором №NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року в розмірі 54 273,29 грн. (а.с.34).

10 липня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. із заявою про вчинення виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року у розмірі 142 914, 90 грн., яка складається з: заборгованості за тілом 6058,17 грн., заборгованості за процентами 81711,81 грн., комісії 777,60 грн., пені 47561,85 грн., штрафів 6 805,47 грн. Строк за який проводиться стягнення 9 років 11 місяців 24 дні, а саме за період з 06 червня 2007 року по 30 травня 2017 року.

Для вчинення виконавчого напису, Банк разом із заявою надав оригінал кредитного договору та розрахунок заборгованості, а також копію опису цінного листа про відправлення ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень від 29 червня 2017 року за кредитним договором №NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року (а.с.107,111, 112, 114).

10 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 6280 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року у розмірі: залишок заборгованості за кредитом 6 058,17 грн., залишок заборгованості за відсотками 81 711,81 грн., комісія 777,60 грн., пеня 47 561,85 грн., штраф 6 805,47 грн., що всього становить 142 914,90 грн. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису 3000 грн. Строк, за який проводиться стягнення - 9 років 11 місяців 24 дні, а саме з 06 червня 2007 року по 30 травня 2017 року (а.с. 115).

24 жовтня 2017 року постановою державного виконавця Вознесенського відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Морозовою М.В. відкрито виконавче провадження № 54989705 з примусового виконання виконавчого напису від 10 липня 2017 року на суму 145 914, 90 грн. (а.с.81).

Постановою державного виконавця Вознесенського відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Морозовою М.В. від 06 листопада 2017 року звернуто стягнення на пенсію боржника, що отримує у Вознесенському Об`єднаному УПФУ з 01 грудня 2017 року у розмірі 20% щомісячно в рахунок заборгованості в загальній сумі 160 657,39 грн. з яких: 145 914,90 грн. борг за виконавчим документом, 151 грн. витрати за проведення виконавчих дій, 14 591, 49 грн. виконавчий збір (а.с.77).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що заборгованість була стягнута за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року по справі №1407/2-1141/2011р. Строк вимоги по кредитному договору настав 06 червня 2008 року, але відповідач звернувся з відповідною вимогою про стягнення боргу через 13 років після дня виникнення вимоги. Крім того, вказує на те, що стягнення здійснюється за період 9 років 11 місяців, що є порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Нотаріус вчиняючи напис не перевірив, чи відомо йому про борг та чи має він щодо боргу свої заперечення.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування визначений Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Згідно із статтею 87 Закону України «Про нотаріат» (у редакції чинній на момент вчинення оскаржуваного напису нотаріуса) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпунктів 2.1-2.2 пункту другого глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява також може містити іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Вчинення виконавчого напису у разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано документи, зазначені у вказаному Переліку документів.

Відповідно до пункту 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, для одержання виконавчого напису додаються а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Також на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 88 Закону України «Про нотаріат»). Разом з тим характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості боржника перед стягувачем, хоча сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про безспірність заборгованості боржника, а тому боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Під час розгляду справ такої категорії суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур та факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, та чи була вона саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил дослідження доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 300/470/17, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Вирішуючи питання наявності на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису у ОСОБА_1 безспірної заборгованості перед відповідачем, суд першої інстанції, встановив, що 13 грудня 2011 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області було ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості за кредитним договором №NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року в розмірі 54 273, 29 грн. В той же час виконавчим написом пропонується також стягнути кредитну заборгованість по кредитному договору №NKXRRX07510037 від 06 червня 2007 року в розмірі 142 914, 90 грн., що свідчить про повторне стягнення з позивача кредитної заборгованості і за рішенням суду і за виконавчим написом нотаріуса. За такого суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 та про наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи межі апеляційної скарги, апеляційний суд не переглядає висновок суду в цій частині.

Що стосується висновку суду про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, колегія суддів погоджується з цим з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, представником АТ КБ «Приватбанк» 02 грудня 2021 року на адресу суду надано заяву про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу(стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п`ята статті 267ЦК України).

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) вказано, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідався або міг довідатися позивач.

Як на підставу щодо обізнаності про порушене право, позивач посилається на те, що після звернення до Управління Пенсійного Фонду у 2021 року він дізнався про наявність виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом 10 липня 2017 року про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості та на підставі якого з нього відраховується 20% пенсії.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (відділ з питань відрахувань з пенсій) від 02 листопада 2021 року про відрахування з пенсійної виплати за період грудень 2017- 2021 роки.

У вказаних довідках зазначено, що відрахування проводяться згідно постанови Вознесенського відділу ДВС Південного МУМЮ (м. Одеса) від 06 листопада 2017 року ВП 54989750, яка й була надіслана на його адресу (а.с.4-6).

Як вбачається з пояснень, саме з часу отримання довідки Управління Пенсійного Фонду ОСОБА_1 дізнався про наявність виконавчого напису нотаріуса від 10 липня 2017 року.

Доказів про те, що позивач міг раніше знати про наявність виконавчого напису та про те, що відрахування з пенсії проводиться саме на підставі цього напису нотаріусу - з 2017 року, відповідачем не надано, що є його процесуальним обов`язком.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку про те, що строк звернення до суду позивачем не пропущено, оскільки про порушене право дізнався лише у листопаді 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав можливість дізнатись про порушення своїх прав у 2017 році, коли його пенсія зменшилась на 20% не можуть бути прийняті оскільки сам факт зменшення пенсії при наявності рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2011 року, яке є обов`язковим для виконання позивачем не зобов`язував останнього перевіряти підстави цього зменшення.

Інші доводи в апеляційній скарзі зводяться до заперечень на позов, які містяться в заяві про застосування строку позовної давності та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», подану в його інтересах адвокатом Закуренко Тетяною Миколаївною залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 20 липня 2022 року.