ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4712/22 Справа № 216/2281/16-ц Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 216/2281/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 , на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Бутенко М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 травня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 06 грудня 2015 року, приблизно о 19 годині 20 хвилин, в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, по сухому асфальтному покриттю проїжджої частини дороги пр. Миру з боку майдану Визволення в напрямку майдану Горького, в лівій смузі, рухався автомобіль марки «Ніссан Мурано», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 який в районі зупинки громадського транспорту «1-ша міська лікарня», при виникненні перешкоди для руху у вигляді автомобіля марки «Хонда Цівік», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що під керуванням водія ОСОБА_1 стояв в лівій смузі, з увімкнутим лівим покажчиком повороту та який водій ОСОБА_2 мав об`єктивну можливість виявити, в порушення вимог п. 12.3 «Правил дорожнього руху» України, відповідно до якого; п. 10.1 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», своєчасно заходів для зменшення швидкості, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди не вжив в наслідок чого допустив наїзд на вказаний автомобіль.

В наслідок дорожньо-транспортної пригоди були травмовані водії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2623 від 18.12.2015 року ОСОБА_1 отримала травми у вигляді синців обличчя з набряком м`яких тканин, лівого плеча та лівої гомілки, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до медичної довідки виданої лікарем травмпункту 2-ї міської лікарні ОСОБА_2 отримав травми у вигляді забійної рани лобу ліворуч.

Таким чином, під час досудового слідства було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася в наслідок порушення водієм ОСОБА_2 , вимог п. 12.3 «Правил дорожнього руху» України однак зважаючи, що в наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала легкі тілесні ушкодження в діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 КК України, однак вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В діях водія ОСОБА_1 з керування автомобілем марки «Хонда Цівік» невідповідностей вимогам «Правил дорожнього руху» України не вбачається.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 284 КК України та ст. 110 КК України, кримінальне провадження було закрито та матеріали справи передано до сектору КВП ГУНП в Дніпропетровській області для вирішення питання про притягнення водія ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

31.03.2016 року, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було встановлено, що водій ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, але не може бути притягнутий до відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення.

Позивач зазначає, що вказаним правопорушенням, що було скоєно водієм ОСОБА_2 , їй було нанесено значну матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у необхідності відновлення автомобіля, оскільки сума відновлення значно перевищила суму отриманого нею страхового відшкодування, та перенесених нею моральних страждань, викликаних отриманням нею легких тілесних ушкоджень, які тимчасово спотворили її обличчя та змусили лікуватись.

Сума матеріальної шкоди по відновленню автомобіля складає 226 650 грн., із яких вона 41 000 грн. отримала у якості відшкодування від страхової компанії, у якій була застрахована відповідальність водія ОСОБА_2 відповідно до отриманого ним полісу цивільної відповідальності. Страхове покриття, відповідно до полісу цивільної відповідальності, за яким вона отримала страхове відшкодування, є 50 000 грн., франшиза складає 1 000 грн.

На підставі наведеного вище, відмовившись від позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 185 650 грн. завданої їй матеріальної шкоди, 1 500 грн. вартості послуг експерта, 600 грн. вартості послуг евакуатора, а також 3 255,50 грн. судових витрат на сплату судового збору.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 185 650 грн. матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 1 500 грн. вартості послуг експерта та 600 грн. вартості послуг евакуатора.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 877,50 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що позовна заява позивача до відповідача є необґрунтованою, безпідставною та сфальшованою.

На переконання апелянта, висновок експерта Чивчиша О.П. має сумнівний характер, оскільки, проведений з порушенням порядку встановленого ст.143 ЦПК України, при цьому відповідач по справі не мав можливості для вирішення експертизи поставити важливі питання, як то яка ринкова вартість автомобіля марки «Хонда Цівік», яка вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля, яка його утилізаційна та скрапова вартість, та чи доцільне проведення відновлювального ремонту вказаного автомобіля. Крім того, у вказаному автотоварознавчому дослідженні не зазначено у цінах на яку дату проведене вказане дослідження.

При цьому в апеляційній скарзі апелянтом заявлене клопотання про проведення автотоварознавчого дослідження, яке було б проведено з дотриманням вимог ст.143 ЦПК України та з вирішенням зазначених вище питань.

Також апелянт посилається на те, що рахунок № 9 від 26.01.2016 року та акт виконаних робіт від 19.03.2016 року ФОП ОСОБА_4 , відповідно до яких позивачем було сплачено 226 650 грн. за виконання відновлювального ремонту належного їй автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 , є неналежним доказом по справі, оскільки сумнівним є той факт, що ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем та сумнівним є факт сплати йому коштів за виконання відновлюваного ремонту належного позивачу автомобіля, а судом першої інстанції проігноровані клопотання відповідача та його представника про витребування доказів стосовно зазначених обставин.

Апелянт зауважує на тому, що вина ОСОБА_2 не встановлена постановою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, при цьому постанова слідчого про закриття кримінального провадження також не підтверджує вини ОСОБА_2 у ДТП.

Також апелянт посилається на те, що рішення було ухвалено з низкою процесуальних порушень, як то його ухвалення під час повітряної тривоги.

Крім того, з боку позивача по справі здійснювався тиск на головуючого суддю при розгляді даного спору, тому суддя мав заявити собі самовідвід. Також підставою для самовідводу слугували дії адвоката позивача в судових засіданнях при розгляді даного позову, який вів себе зухвало, перебивав головуючого та висловлював образливі репліки. Апелянт зауважує на тому, що ухвала Криворізького районного суду Дніпропетровської області про відмову в задоволенні заяви про відвід судді Бутенко М.В. є незаконною.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «Хонда Цівік», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

06 грудня 2015 року приблизно о 19.20 год в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, по сухому асфальтному покриттю проїжджої частини пр. Миру з боку майдану Визволення в напрямку майдану Горького, в лівій смузі рухався автомобіль марки «Ніссан Мурано», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який в районі зупинки громадського транспорту «1 міська лікарня» при виникненні перешкоди для руху у вигляді автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 , що під керуванням водія ОСОБА_1 стояв в лівій смузі, з увімкнутим лівим покажчиком повороту та яку водій ОСОБА_2 мав об`єктивну можливість виявити, в порушення вимог п. 12.3 ПДР, своєчасно заходів для зменшення швидкості, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди не вжив внаслідок чого допустив наїзд на вказаний автомобіль. Внаслідок ДТП були травмовані водії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Під час досудового слідства було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 12.3 ПДР України, однак зважаючи, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримала легкі тілесні ушкодження в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 286 КК України, однак вбачається склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а в діях ОСОБА_1 з керування автомобілем марки «Хонда Цивик», держаний номерний знак НОМЕР_2 , невідповідностей вимогам ПДР України не вбачається, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження слідчого СВ КВП ГУНП в Дніпропетровській області, у зв`язку із чим матеріали для вирішення питання про притягнення водія ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП були направлені до ПП КВП ГУНП (том 1 а.с.10-11).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року було встановлено, що ОСОБА_2 скоїв адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення його до адміністративної відповідальності (том 1 а.с.12-13).

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , на час дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в ПрАТ СК «Український Страховий Стандарт» (а.с.63)

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі сторін по справі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д13/01/16, складеного 25.01.2016 року, сума матеріальної шкоди, спричиненої з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 , складає 221 121 грн., а вартість відновлювального ремонту складає 262 406,73 грн. (том 1 а.с.15-52),

ПрАТ «СК Український страховий стандарт», на підставі страхового акту № 6234 від 12.02.2016 року та заяви про виплату страхового відшкодування, було сплачено позивачу ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 41 000 грн., що свідчить про те, що ПрАТ «СК Український страховий стандарт» виконала свій обов`язок за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним з відповдачем.

Також, відповідно до рахунку № 9 від 26.01.2016 року та акту виконаних робіт від 19.03.2016 року ФОП ОСОБА_4 , позивачем було сплачено 226 650 грн. за виконання відновлювального ремонту належного їй автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 (том 1 а.с.53-58).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач просила стягнути з відповідача 185 650 грн. збитків, завданих внаслідок ДТП виходячи з розрахунку: 226 650 грн. (вартість відновлюваного ремонту) 49 000 грн. (страхове відшкодування, сплачене ПрАТ «СК Український страховий стандарт»).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 185 650 грн. збитків, завданих внаслідок ДТП та судових витрат по справі.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року та Цивільним кодексом України.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц, провадження № 61-20780св18.

За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу - автомобіля марки «Ніссан Мурано», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 06 грудня 2015 року була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ СК «Український Страховий Стандарт».

Третьою особою ПрАТ СК «Український Страховий Стандарт», у зв`язку з ДТП, що мало місце 06 грудня 2015 року приблизно о 19.20 год в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за участі та з вини водія забезпеченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіля марки «Ніссан Мурано», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачу було сплачено страхове відшкодування у розмірі 41 000 грн., а тому позивач право на відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування за рахунок винної особи, тобто відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д13/01/16, складеного 25.01.2016 року, сума матеріальної шкоди, спричиненої з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 , складає 221 121 грн., а вартість відновлювального ремонту складає 262 406,73 грн. (том 1 а.с.15-52),

Крім того, відповідно до рахунку № 9 від 26.01.2016 року та акту виконаних робіт від 19.03.2016 року ФОП ОСОБА_4 , позивачем було сплачено 226 650 грн. за виконання розіт з відновлювального ремонту належного їй автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 (том 1 а.с.53-58).

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 185 650 грн. збитків, завданих внаслідок ДТП (226 650 грн. 41 000 грн. = 185 650 грн., де 226 650 грн. фактична вартість твідновлюваного ремонту; 41 000 грн. сплачене позивачу страхове відшкодування в межах полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) та судових витрат по справі.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта Чивчиша О.П. має сумнівний характер, оскільки, проведений з порушенням порядку встановленого ст.143 ЦПК України, при цьому відповідач по справі не мав можливості для вирішення експертизи поставити важливі питання, як то яка ринкова вартість автомобіля марки «Хонда Цівік», яка вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля, яка його утилізаційна та скрапова вартість, та чи доцільне проведення відновлювального ремонту вказаного автомобіля. Крім того, у вказаному автотоварознавчому дослідженні не зазначено у цінах на яку дату проведене вказане дослідження.

Так, згідно ч. 1ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Частиною 3 ст. 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника. Згідно ч. 7ст. 102 ЦПК України, у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Частиною 2 ст. 106 ЦПК України передбачено, що порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, визнаючи висновок експертного дослідження неналежним доказом, встановила, що висновок експертного дослідження не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

При цьому, висновок експерта № Д13/01/16 від 25 січня 2016 року, відповідає вимогам ст. ст.102,106 ЦПК України, виконаний атестованим судовим експертом Чившичем О.П., що має вишу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта автотоварознавця та експертом надано відповідь на поставлене йому питання стосовно суми спричиненої шкоди автомобілю марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 .

При цьому заявлене в апеляційній скарзі апелянтом клопотання про проведення автотоварознавчого дослідження, яке було б проведено з дотриманням вимог ст.143 ЦПК України та з вирішенням питань яка ринкова вартість автомобіля марки «Хонда Цівік», яка вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля, яка його утилізаційна та скрапова вартість, та чи доцільне проведення відновлювального ремонту вказаного автомобіля із зазначенням цін на дату проведення вказаного дослідження колегія суддів вважає безпідставним, оскільки ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року, за клопотанням представника відповідача, по справі було призначено автотоварознавчу експертизу на вирішення якої були поставлені зазначені вище питання (том 1 а.с.151-153), однак експертом було надано повідомлення про неможливість надання висновку судової автотоварознавчої експертизи через не надання йому відповідей на питання, які були необхідні для подальшого проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Після повідомлення експерта про неможливість надання висновку судової автотоварознавчої експертизи повторного, уточненого клопотання, про проведення автотоварознавчого дослідження до суду першої інстанції від відповідача та його представника не надходило, тому вимога апелянта про призначення такої експертизи в суді апеляційної інстанції є необґрунтованою.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що питання доцільності проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля вирішується виключно власником пошкодженого автомобіля.

В даному випадку позивач вважала доцільним проведення ремонту належного їй автомобіля, тому з відповідача на користь позивача судом першої інстанції стягнуто саме різницю між фактичним розміром завданих позивачу збитків, тобто фактичних втрат, яких особа зазнала у зв`язку з пошкодженням речі, витрати, які вже зроблені потерпілим, яка є фактичним розміром завданої шкоди.

Вказане повністю узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у Постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц, провадження № 61-1156св 18, Постанові від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц, провадження № 61-20762св18, Постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18, провадження № 61-11244св19, Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц, провадження № 61-30908св18, Постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18, провадження № 61-14827св19, Постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17, провадження № 61-12032св19, та Постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, провадження № 61-10773св20.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що рахунок № 9 від 26.01.2016 року та акт виконаних робіт від 19.03.2016 року ФОП ОСОБА_4 , відповідно до яких позивачем було сплачено 226 650 грн. за виконання відновлювального ремонту належного їй автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 є неналежним доказом по справі, оскільки акт виконаних робіт від 19.03.2016 року ФОП ОСОБА_4 містить перелік виконаних робіт з ремонту автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 , які відповідають його пошкодженням у ДТП, що мало місце 06 грудня 2015 року приблизно о 19.20 год в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та сталося з вини відповідача, з зазначенням вартості вказаних робіт, що підтверджує виконання таких робіт з урахуванням їх оплати позивачем.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що сумнівним є той факт, що ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем та сумнівним є факт сплати йому коштів за виконання відновлюваного ремонту належного позивачу автомобіля, а судом першої інстанції проігноровані клопотання відповідача та його представника про витребування доказів стосовно зазначених обставин колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рахунок № 9 від 26.01.2016 року, акт виконаних робіт від 19.03.2016 року ФОП ОСОБА_4 та запис про отримання в повному обсязі коштів за ремонт автомобіля марки «Хонда Цивик», державний номерний знак НОМЕР_2 , посвідчені печаткою ФОП ОСОБА_4 , та не викликають будь-яких сумнівів у колегії суддів.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що вина ОСОБА_2 не встановлена постановою судді Саксаганського районного суду м. Кривий Ріг, при цьому постанова слідчого про закриття кримінального провадження також не підтверджує вини ОСОБА_2 у ДТП, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

За п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам надані такі роз`яснення про те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 739/1069/17, провадження № 61-6101св18, зроблено висновок про те, що у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, у такому разі така постанова суду є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Так, відповідно до висновків, зроблених в постанові Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 739/1069/17, провадження № 61-6101св18, постанові Верховного Суду 15 березня 2021 року у справі № 201/5993/18, провадження № 61-15859св19, у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, у такому разі така постанова суду є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Саксаганського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року було встановлено, що ОСОБА_2 скоїв адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (том 1 а.с.12-13).

У силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, наявність винних дій ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 06 грудня 2015 року є доведеною та не підлягає доказуванню.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що рішення було ухвалено з низкою процесуальних порушень, як то його ухвалення під час повітряної тривоги, тиск з боку позивача по справі на головуючого суддю при розгляді даного спору, у зв`язку з чим суддя мав заявити собі самовідвід, дії адвоката позивача в судових засіданнях при розгляді даного позову, який вів себе зухвало, перебив головуючого та висловлював образливі репліки та незаконність ухвали Криворізького районного суду Дніпропетровської області про відмову в задоволенні заяви про відвід судді Бутенко М.В., оскільки вказані обставини є викладом суб`єктивних думок відповідача та його представника щодо ухвали Криворізького районного суду Дніпропетровської області про відмову в задоволенні заяви про відвід судді Бутенко М.В., дій позивача та його представника в судових засіданнях.

При цьому слід зауважити, що відповідно до наданих представником відповідача скріншотів про оголошення повітряної тривоги в день судового засідання 06 травня 2022 року, а саме на момент його початку о 12 годині 44 хвилин та на момент його закінчення 0 12 годині 47 хвилин, в м. Кривому Розі повітряна тривога оголошена не була.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , про відкладення розгляду справи та розглянув справу по суті не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Тобто, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що передбачено статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція є сталою, та викладена в Постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, Постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 918/539/16.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свободта судова практика Європейського суду з прав людини(далі - ЄСПЛ) застосовуються українськими судами як джерело права.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, зокрема у зв`язку з введенням воєнного стану, та вважає, що зазначена представником відповідача причина не може вважатися поважною для відкладення розгляду справи.

Крім того слід зауважити, що, як на день розгляду даної справи судом першої інстанції, так і на день її перегляду судом апеляційної інстанції, на території Дніпропетровської області не ведеться активний бойових дій, що свідчить про те, що поточна обстановка в Дніпропетровській області є стабільною.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: