ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1962/22 Справа № 205/7802/17 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ у натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ у натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 квітня 2017 року, виданого державним нотаріусом Другої дніпровської держнотконтори та зареєстрованого у реєстрі за №2-150, позивачеві належить 27/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №19966519. Відповідачам належить 73/100 частин спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2003 року. Зазначене домоволодіння складається з житлового будинку літ.«А-1» та житлового будинку літ.«Б-2», а також господарських будівель та споруд літ.«В» літня кухня, літ.«Г» сарай, літ. «Д» погріб з шийкою, літ.«Е» вбиральня, споруд №1-3, І, К. Відповідачі чинять перешкоди позивачеві у праві володіння та користування належною їй часткою домоволодіння, що до 1989 року належала на праві особистої власності бабусі спадкодавця позивача. Просила суд виділити ОСОБА_1 в натурі 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок «А-1», площею 77,4 кв.м., господарській будівлі та споруди: літню кухню літ.«В», погріб з шийкою літ.«Д», колодязь К, частину огорожі та інших споруд 1-3, І; припинити право спільної часткової власності; визнати за позивачем право власності на житловий будинок «А-1», площею 77,4 кв.м., господарській будівлі та споруди: літню кухню літ. «В», погріб з шийкою літ. «Д», колодязь К, частину огорожі та інших споруд 1-3, І за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ у натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року по справі №205/7802/17 ОСОБА_1 просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року по справі №205/7802/17 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року по справі №205/7802/17 від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 12 серпня 2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотокругу Кретовою Н.Б. та зареєстровано у реєстрі за №2183, відповідачі є власниками 73/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано КП «ДМБТІ» у встановленому законом порядку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 серпня 2003 року за №36 в книзі №517 (по 73/400 за кожним із відповідачів) (а.с. 18).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 13 квітня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської держнотконтори Циганко Є.Л. та зареєстровано в реєстрі за №2-150, позивач є власником 27/100 домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 30), право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №19966519 (а.с.31).

Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ.А-1, житлового будинку Б-2, літньої кухні літ.В, сараю літ.Г, погребу з шийкою літ.Д, вбиральні літ.Е, огорожі та ін. споруд літ. АДРЕСА_2 житлових будинків літ.А-1 та літ.Б-2 у договорі купівлі-продажу від 12 серпня 2003 року (а.с.16-17), свідоцтві про право на спадщину за законом від 13 квітня 2017 року (а.с.30), технічному паспорті від 18 липня 1988 року (а.с.11-14) та технічному паспорті від 17 березня 2017 року (а.с.20-27) зазначена різна.

На підставі ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною 3 статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з положень ст.ст.183, 358, 364, 380 ЦК України та роз`яснень, викладених у п.п.6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» слід дійти висновку, що виділ в натурі часток жилого будинку (квартири), що є спільною частковою власністю, може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

З метою визначення розміру часток співвласників у домоволодінні АДРЕСА_1 3 серпня 1988 року інженером МБТІ складено акт, який затверджено начальником МБТІ, згідно якого визначено, що в користуванні ОСОБА_5 (частка, яку успадкувала ОСОБА_1 ) знаходиться житловий будинок літ.А-1, житловою площею 36,8 кв.м, літня кухня літ.В, погріб літ.Д, в загальному користуванні вбирання літ.Е, колодязь літ.К, огорожі І-2, що складає 27/100 частин домоволодіння; в користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (частка, яку за договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 12 серпня 2003 року придбали ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) знаходиться житловий будинок літ.Б-2, житловою площею 78,4 кв.м, сарай літ.Г, в загальному користуванні вбирання літ.Е, колодязь літ.К, огорожі І-2, що складає 73/100 частини домоволодіння (а.с. 97).

Рішенням Виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів №242/2 від 12 травня 1989 року зазначений акт МБТІ від 3 серпня 1988 року було затверджено (а.с.105).

24 травня 1989 року МБТІ у встановленому законом порядку на підставі рішення виконкому №242/2 від 12 травня 1989 року зареєстровано право власності на спірне домоволодіння: за ОСОБА_5 на 27/100 частин домоволодіння, за ОСОБА_6 73/200 частин, та за ОСОБА_7 73/200 частин, про що складено висновок про реєстрацію домоволодіння (а.с.104).

Таким чином, 3 серпня 1988 року актом МБТІ визначено, які будівлі та споруди знаходяться в фактичному та загальному користуванні власників кожної частини домоволодіння, саме у такому вигляді рішенням виконкому 12 травня 1989 року акт було затверджено та зареєстровано право власності, тобто вимоги, які заявлені позивачем у позовній заяві фактично вирішені зазначеними вище документами.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» встановлено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

З урахуванням того, що сторони по справі набули право власності на належні їм частки у встановленим законом спосіб після і від попередніх власників, до них перейшли й права володіння та користування будівлями та спорудами, що знаходяться на території спірного домоволодіння, в порядку, визначеному актом МБТІ від 3 серпня 1988 року.

Крім того, позивач у своїх вимогах також ставить питання про виділ їй в натурі колодязя літ.К і частини огорожі та інших споруд 1-3, І. Разом з тим, згідно акту МБТІ від 3 серпня 1988 року ці споруди перебувають в загальному користуванні сторін, заявляючи вимоги про виділ в натурі вказаних споруд та огорож і визнання за собою на них права власності, ОСОБА_1 не ставить питання про компенсацію їх вартості на користь відповідачів. Що стосується огорожі та інших споруд 1-3, І, то позивач не зазначає ні в позові, ні її представник у ході судового засідання, яку саме їх частину з чіткою ідентифікацією ОСОБА_1 просить їй виділити в натурі.

Також з технічного паспорта домоволодіння вбачається, що житловий будинок літ.Б-2, який перебуває у користуванні відповідачів, знаходиться вглибині домоволодіння, вихід з якого ними може здійснюватися лише повз будинку літ.А-1 та господарських будівель та споруд, які позивач просить їй виділити в натурі, припинити право спільної часткової власності з відповідачами та визнати за нею право власності на будівлі та споруди, які вона просить виділити їй в натурі, з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 .

Тобто фактично, у разі задоволення позовних вимог, домоволодіння, яке на теперішній час належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, буде поділено на два окремих домоволодіння, які матимуть одну адресу, оскільки позивач не зверталася у встановленому порядку з метою присвоєння адреси належній їй частині домоволодіння, а відповідачі будуть позбавлені можливості потрапити на територію належної їм частини цього домоволодіння, не перетинаючи тієї частини, яку просить їй виділити позивач, заяву про призначення судової технічно-будівельної експертизи з метою визначення можливості виділу в натурі частини домоволодіння стороною позивача подано не було.

Окремо слід зазначити, що домоволодіння складається з двох окремих житлових будинків, у володінні та користуванні позивача перебуває житловий будинок літ. А-1, а відповідачів літ. Б-1, господарські будівлі та споруди частково перебувають у спільному користуванні, тому усі спірні питання, що виникають між сторонами, вони можуть вирішити шляхом визначення порядку володіння та користування належним їм майном в порядку, визначеному ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що правовою підставою виділу у натурі зазначених у позові господарських будівель та споруд є правовстановлюючі документи ОСОБА_5 на житловий будинок (літ.А-1), що підтверджують приналежність цих об`єктів нерухомого майна до житлового будинку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виділення позивачу, зокрема вбирання літ.Е, колодязь літ.К, огорожі І-2 окремо, яке буде ізольованою від інших, є неможливим, оскільки приміщення загального користування залишаються у власності співвласників.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини запропонованої грошової компенсації на користь відповідачів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заявляючи вимоги про виділ в натурі вказаних споруд та огорож і визнання за собою на них права власності, ОСОБА_1 не ставить питання про компенсацію їх вартості на користь відповідачів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ідентифікація споруд №1-3, І, ІІ (огорожа, замощення) як об`єктів нерухомого майна, що підлягають виділу у натурі, можлива на підставі опису домоволодіння, наявного у технічному паспорті від 18.07.1988 р. та у технічному паспорті від 17.03.2017 р. для проведення якої не потрібні знання у сфері іншій ніж право, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

В матеріалах справи відсутній відповідний Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі з майна, що знаходиться у спільній частковій власності, а питання щодо технічної можливості такого виділу в натурі з майна, що знаходиться у спільній частковій власності, а також відповідність частині нерухомого майна, що виділяється позивачу у натурі, її ідеальній частці у праві власності експертом не розглядалось і клопотання з цього питання позивачем не заявлено, а тому відсутні належні та допустимі докази про можливість такого виділу без порушення прав інших співвласників. Відсутність у матеріалах справи доказів технічної можливості виділу в натурі часток свідчить про недоведеність позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова