ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/810/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 р.м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Сович Н.А.

та сторін представника ОСОБА_1 адвоката Колцуняка Ю.В., представника позивача адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/18007/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2022 року, ухваленого суддею Сташків Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

в жовтні 2021 року ОСОБА_2 , через представника адвоката Братівника І.В. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача в користь позивача 22317,12 злотих за договором купівлі-продажу від 12 листопада 2018 року та 1931,49 злотих 3 проценти річних за користування чужими коштами в період з 13 листопада 2018 року по 01 жовтня 2021 року; 6801,41 злотих за договором купівлі-продажу від 04 жовтня 2019 року та 398,56 злотих 3 проценти річних за користування чужими коштами в період з 19 жовтня 2019 року 01 жовтня 2021 року, а також понесених судових витрат, посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх боргових зобов`язань щодо погашення заборгованості, а тому станом на час звернення до суду заборгував йому 31448,58 злотих, що еквівалентно 210522,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 листопада 2018 року ОСОБА_2 , який здійснює підприємницьку діяльність в Республіці Польща та ОСОБА_1 уклали договір купівлі - продажу, за умовами якого продавець зобов`язався продати покупцеві обумовлений товар, а покупець зобов`язався прийняти товар та здійснити його оплату 12.11.2018 року за ціною 22317,12 злотих. Вказує, що позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем, передавши йому товар, а останній його прийняв. Зазначає, що факт існування між сторонами договірних правовідносин та передачі продавцем товару, обумовленого договором покупцеві підтверджується рахунком фактурою (FAKTURAVAT) номер 2/11/2018 від 12.11.2018 року, що виставлено покупцем та підписано відповідачем.

04.10.2019 року між сторонами повторно укладено договір купівлі - продажу за умовами якого продавець зобов`язався продати покупцеві товар, а покупець зобов`язався прийняти товар та здійснити його оплату не пізніше 18.10.2019 року за ціною 6801,4 злотих. Вказує, що позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем, передавши йому товар, а останній його прийняв. Факт існування між сторонами договірних правовідносин та передачі продавцем товару, обумовленого договором покупцеві підтверджується рахунком фактурою (FAKTURAVAT) номер 1/10/2019 від 04.10.2019 року, що виставлено покупцем та підписано відповідачем.

Позивач вважає, що внаслідок невиконання відповідачем умов договорів купівлі-продажу у відповідача виникла перед позивачем заборгованість, що становить 31448,58 злотих, що включає в собі 22317,12 злотих заборгованості за договором купівлі-продажу від 12.11.2018 та 1931.49 злотих 3 проценти річних за користування чужими коштами в період 13.11.2018 01.10.2021 року та 6801,41 злотих заборгованості за договором купівлі-продажу від 04.10.2019 року та 398,56 злотих 3 проценти річних за користування чужими коштами в період з 19.10.2019 01.10.2021 роки.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Wodecki Bronislav 22317,12 злотих за договором купівлі-продажу за рахунком фактурою (FAKTURAVAT) номер 2/11/2018 від 12.11.2018.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Wodecki Bronislav 6801,41 злотих згідно договору купівлі продажу за рахунком фактурою (FAKTURAVAT) номер 1/10/2019 від 04.10.2019.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1949,23 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2022 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що позивач у своїй позовній заяві посилається на договір купівлі продажу без номера від 12.11.2018 року, згідно якого нібито було домовлено між сторонами про надання відповідної кількості продукції (свічок відповідної ваги, фактури та розміру) та перерахунок за них суми коштів.

Однак, позивач до позовної заяви, а надалі і до завершення підготовчого засідання не долучив не те, що оригінал такого договору, але й навіть завірену належним чином копію. Адже один з примірників договору, якщо такий укладався, однозначно повинен бути у сторони позивача. Відповідно судом такий доказ не досліджувався.

Судом першої інстанції зазначено, як доказ існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, «рахунку-фактури (FAKTURA VAT) номер 2/11/2018 від 12.08.2018 року, де ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 товар - прості свічки настільні різних кольорів, вагою 50 грамів кожна у кількості 4,23 тонни вартістю 22 317,12 злотих, що підтверджується наявними на документі підписами сторін. В рахунку-фактурі зазначено, що розрахунок за товар слід проводити шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок позивача НОМЕР_1 відкритий у Santander Bank Polska.

Рахунок-фактуру від 04 жовтня 2019 року (FAKTURA VAT) номер 1/10/2019 з якого встановлено, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 товар - свічки настільні кручені різних кольорів у кількості 17280 штук вартістю 6801,41 злотих, що підтверджується наявним в документі підписами сторін. В рахунку-фактурі зазначено, що розрахунок за товар слід проводити шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок позивача НОМЕР_1 відкритий у Santander Bank Polska.»

Проте судом першої інстанції невірно зазначені обставини, які містяться в даних рахунках фактурах:

- наявний лише підпис відповідача, який йому не належить, а в графі, де повинен бути підпис позивача наявний лише друкований текст «Bronislav Wodescki» без підпису;

- в жодній графі не вказано, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 товар (зазначені вище свічки з відповідною номенклатурою та кількістю), а лише підтвердження того, що позивач повинен видати товар із зазначенням вартості такого товару,

- в жодній графі не вказано на підставі якого договору (пункту договору) повинен бути виданий товар (прості свічки настільні різних кольорів, вагою 50 грамів кожна у кількості 4,23 тонни вартістю 22317,12 злотих, свічки настільні кручені різних кольорів у кількості 17280 штук вартістю 6801,41 злотих), а також до якого часу вказані суми повинні бути сплачені. Дана обставина повинна бути вказана в договорі, який укладається між сторонами, а посилання на пункт договору (при необхідності) дублюється в рахунку фактурі;

- також ніде в даних рахунках фактурах не зазначено додатків, які долучаються до них, а саме розписки про отримання товару або товарно - транспортних накладних, які підтверджують факт отримання товару покупцем.

Також невірним є твердження суду першої інстанції про те, що вказані вище рахунки-фактури відповідач міг підписати в інший день, а не тоді коли вони були складені, чим частково спростовує існування підпису на них та факт не перетину кордону останнім в день складання даних документів.

Однак, жодних документів (доказів), які б підтверджували надсилання рахунків-фактур (FAKTURA VAT) номер 2/11/2018 від 12.08.2018 та (FAKTURA VAT) номер 1/10/2019 від 04 жовтня 2019 року позивачем на ім`я відповідача, а тим паче факт отримання даних документів, немає в матеріалах справи.

Відповідно невірним є твердження суду першої інстанції про те, що доводи відповідача щодо невідповідності його даних вказаних у рахунках фактурах тим даним, що зазначені в його паспорті для виїзду за кордон.

Представник ОСОБА_2 адвокат Братівник І.В. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що дана скарга не містить висновків щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при наданні оцінці правовідносин сторін.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність немає значення у даній справі, оскільки відсутні докази укладання ним договорів купівлі - продажу із позивачем саме в статусі фізичної особи - підприємця, відповідно, норми п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України до даних правовідносин застосованими бути не можуть. З врахуванням норми статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом, отже використання ним даного майна в цілях підприємництва не суперечить цивільному законодавству України.

Стороною відповідача не надано суду спростовуючих доказів того, що даний підпис не проставлено власноруч відповідачем. Так, сторона відповідача не надала суду висновку експерта за результатами почеркознавчої експертизи, що б спростував дану обставину. Клопотання про призначення експертизи за ухвалою суду стороною відповідача також не заявлялось. Таким чином, спростування факту підписання рахунків - фактур ОСОБА_1 власноруч належним та достатнім доказом не знаходить свого відображення в матеріалах справи.

Відтак, єдиним належним та допустимим доказом на спростування того, що рахунки - фактури підписані не особою, що зазначена підписантом може бути відповідний висновок почеркознавчої експертизи, матеріали справи якого не містять.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Колцуняк Ю.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній, додавши, що на час спірних відносин ОСОБА_1 був фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з реєстру платників єдиного податку.

Представник ОСОБА_2 адвокат Братівник І.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що згідно рахунком фактурою (FAKTURAVAT) номер 2/11/2018 від 12.11.2018 Bronislav Wodecki передав ОСОБА_1 товар прості свічки настільні різних кольорів, вагою 50 грамів кожна у кількості 4,23 тонни вартістю 22317,12 злотих, що підтверджується наявними на документі підписами сторін. В рахунку фактурі зазначено, що розрахунок за товар слід проводити шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок позивача НОМЕР_1 відкритий у Santander Bank Polskа.

Також матеріали справи містять розрахунок фактуру від 4 жовтня 2019 року (FAKTURAVAT) номер 1/10/2019 з якого встановлено, що Bronislav Wodecki передав ОСОБА_1 товар - свічки настільні кручені, різних кольорів у кількості 17280.00 штук вартістю 6801,41 злотих, що підтверджується наявними на документі підписами сторін. В рахунку фактурі зазначено, що розрахунок за товар слід проводити шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок позивача: НОМЕР_1 відкритий у Santander Bank Polskа.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що на момент укладення договорів сторони були і є фізичними особами - підприємцями, що стверджується копіями центрального реєстру та інформації про економічну діяльність Республіки Польща -Bronislav Wodecki та витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в яких вказано, що одним із видів їх діяльності є торгівля товарами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Як роз`яснено п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 року, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь - яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року № 10 надано роз`яснення, що у вирішенні питань, пов`язаних з прийняттям позовних заяв, господарським судам слід розрізняти поняття підвідомчості і підсудності справ. Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (стаття 12 ГПК України). Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких, віднесено до підвідомчості певного господарського суду (п. 1 постанови).

З огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 12, 41 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер (п. 2 постанови).

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГПК України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Відповідно до п. 1, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Згідно з ст. 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Враховуючи те, що на момент подачі позову сторонами по цій справі є фізичні особи підприємці, а спір між ними виник з приводу витрат, здійснених в результаті підприємницької діяльності, тому колегія суддів вважає, що дана справа відноситься до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства.

Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Враховуючи те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 255 та ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.

Крім того, на виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, та він має право протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255 ч.1. п.1, 256, 308, 310, 367, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи до Господарського суду Тернопільської області. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак