ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5771/22 Справа № 201/9583/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яна Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що між ним та ОСОБА_4 31 липня 1999 року було укладено шлюб, від якого народилися діти: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 було досягнуто домовленості про припинення права на аліменти на дитину шляхом укладання договору дарування квартири на ім`я малолітнього сина - ОСОБА_2 .

Так, 05 грудня 2019 року, за згодою органу опіки та піклування, було укладено договір дарування кв. АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В., реєстровий №4619.

При цьому, позивач зазначив, що при укладанні оскаржуваного договору дарування квартири він помилився щодо обставин, які мають істотне значення під час укладення правочину, а саме вважав, що внаслідок передачі у власність сина квартири за договором дарування, обов`язок щодо утримання дитини буде припинено.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_2 , від імені якого діяла як законний представник ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В. 05 грудня 2019 року, реєстровий №4619, а також скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В., скасувавши запис про право власності, індексний номер 34490815 від 05 грудня 2019 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яна Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування від 05 грудня 2019 року та скасування державної реєстрації права власності від 05 грудня 2019 року за ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 31 липня 1999 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська, актовий запис №528, після реєстрації шлюбу « ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2019 року по справі №201/2143/2019 шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу у подружжя народилися діти: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу між позивачем та колишньою дружиною було досягнуто домовленості про переоформлення на малолітнього сина ОСОБА_2 у власність квартири АДРЕСА_1 .

05 грудня 2019 року між позивачем та малолітнім відповідачем в особі законного представника його матері ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., реєстровий №4619.

ОСОБА_4 під час розгляду справи судом першої інстанції змінила прізвище на « ОСОБА_8 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 16 березня 2022 року.

Договір дарування квартири було укладено на підставі рішення виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18 жовтня 2019 року №332 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на дарування житла на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Судом також було установлено, що 02 жовтня 2020 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ у справі №201/8914/20 про стягнення аліментів з позивача на утримання малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2021 року у справі №201/8914/20 заяву позивача про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було задоволено та скасовано судовий наказ у справі №201/8914/20 від 02 жовтня 2020 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2021 року у справі №201/8914/20 скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було відмовлено.

Судом встановлено, що позивач, як до, так і після укладання оскаржуваного договору дарування квартири, сплачував аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_2 , як в добровільному порядку так і на підставі судового наказу.

Вищеказані обставини суду 14 червня 2022 року підтвердили і ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_3 (законний представник малолітнього відповідача), які були допитані у якості свідків.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування від 05 грудня 2019 року не містить жодних умов стосовно звільнення позивача від сплати аліментів на малолітнього ОСОБА_2 у зв`язку з передачею у власність квартири АДРЕСА_1 , а питання щодо звільнення ОСОБА_1 від оплати аліментів на сина у зв`язку з укладанням договору дарування квартири не вирішувалось, при цьому, позивач був обізнаний зі змістом написаної заяви та змістом укладеного договору дарування, тому дійшов висновку про залишення заявлених позовних вимог без задоволення. Водночас, вказував, що стороною позивача не визначено та не залучено стороною по справі колишню дружину (саме, як співвласника нерухомого майна), тоді як ці обставини додатково свідчать про неможливість вирішення в судовому порядку спору без залучення особи чиї майнові права є предметом розгляду справи, а отже, як наслідок, мають відмову у задоволенні даного позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень ст.190 СК України передбачено право на укладання такого виду правочину як договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Частиною 2-7 ст.190 СК України передбачено, що набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

Тобто, укладання саме такого виду договору (правочину), як передбачено ст.190 СК України, дає право одному із батьків не сплачувати аліменти на користь дитини.

Так, договір дарування, укладений між двома сторонами відповідно до положень ст.717 ЦК України, передбачає виключно дві сторони договору дарування (дарувальник та обдарована особа).

Тоді як, передбачений ст.190 СК України, договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, передбачає наявність трьох сторін.

Згідно ч.1 ст.190 СК України договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно може бути укладено виключно з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє, в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Отже, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У своїй скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що договір дарування квартири від 05 грудня 2019 року підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений ним внаслідок помилки, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до п. 1.1 договору дарування від 05 грудня 2019 року позивач передає безоплатно у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач приймає безоплатно у власність цей дарунок.

Пунктом 3.2. договору дарування від 05 грудня 2019 року визначено, що прийняття відповідачем у дар квартири за цим договором вчиняється з дозволу органу опіки та піклування, викладеного у рішенні виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18 жовтня 2019 року №33.

Пунктом 3.3. вищевказаного Договору визначено, що даний договір укладається на підставі нотаріально посвідченої заяви колишньої дружини позивача ОСОБА_3 .

Тобто, договір дарування квартири від 05 грудня 2019 року було укладено на підставі рішення Соборної районної у місті Дніпрі ради, як органу опіку та піклування, та нотаріально посвідченої згоди колишньої дружини позивача (законного представника малолітнього сина) ОСОБА_4 , як співвласника майна подружжя набутого під час шлюбу за спільні грошові кошти.

Рішенням виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18 жовтня 2019 року №332 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на дарування житла на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Так, позивачу було надано дозвіл на дарування квартири АДРЕСА_1 , а законному представнику малолітнього сина - ОСОБА_4 було надано дозвіл на прийняття у дар на ім`я дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартири АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів наданих Соборною районною у місті Дніпрі ради, 25 вересня 2019 року позивач звернувся з письмовою заявою до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради з проханням про надання дозволу на дарування квартири АДРЕСА_1 на ім`я малолітнього сина ОСОБА_2 , який в ній проживає та користується, вказана заява була написана та підписана позивачем особисто.

Також з матеріалів, які були надані Соборною районною у місті Дніпрі радою, вбачається, що 25 вересня 2019 року законний представник відповідача ОСОБА_4 звернулась з письмовою заявою до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради з проханням про надання дозволу на прийняття у дар квартири АДРЕСА_1 на ім`я малолітнього сина ОСОБА_2 , який в ній проживає та користується, вказана заява написана та підписана ОСОБА_4 особисто.

За результатами розгляду поданих заяв батьків малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідною службою Соборної районної у місті Дніпрі ради були підготовлені та надані виконавчому комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради відповіді, рекомендації та подання стосовно укладення договору дарування квартири.

Разом з тим, питання щодо звільнення батька малолітньої дитини від сплати аліментів на його утримання у зв`язку з укладенням договору дарування Соборною районною у місті Дніпрі радою не розглядалось та будь яких рішень з цього приводу не виносилось.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір дарування від 05 грудня 2019 року не містить жодних умов стосовно звільнення позивача від сплати аліментів на ОСОБА_2 у зв`язку з передачею у власність квартири АДРЕСА_1 , питання щодо звільнення позивача від оплати аліментів на сина у зв`язку з укладанням договору дарування квартири не вирішувалось, позивач був обізнаний зі змістом написаної заяви та змістом укладеного договору дарування.

Також районний суд дав оцінку рішенню виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18 жовтня 2019 року №332 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на дарування житла на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке стосувалось виключно дозволу на укладання договору дарування квартири, тобто, вказаним рішенням органу опіки та піклування жодним чином не надавався дозвіл позивачу на укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що волевиявлення учасника правочину (позивача) було вільним і відповідало його внутрішній волі, тоді як обставин існування помилки під час укладення позивачем правочину не встановлено та останнім не доведено.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 не доведено належними доказами, які саме дії ним вчинялися, які б свідчили про наміри сторін щодо звільнення позивача від сплати аліментів на майбутнє. Натомість, після укладення договору дарування квартири позивач продовжував сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина, а спірний договір дарування квартири не було розірвано за ініціативи самого позивача.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки під час розгляду даної справи не було установлено підстав для визнання недійсним договору дарування, передбачених ст.ст.203, 215, 229 ЦК України, а отже відповідно і для скасування державної реєстрації права власності відсутні підстави.

Отже, районний суд у цій справі належно оцінив докази, подані учасниками справи, та встановив, що оскільки позивач є дорослою, дієздатною особою та має досвід укладення договорів щодо нерухомого майна, при цьому, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження твердження ОСОБА_1 щодо його помилки стосовно прав та обов`язків за укладеним договором дарування квартири, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про невстановлення правових підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що після укладення оспорюваного договору дарування квартири від 05 грудня 2019 року, на підставі судового наказу від 02 жовтня 2020 року Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська по справі №201/8914/20, з позивача стягуються аліменти на малолітнього сина ОСОБА_2 , судовий наказ виконується в примусовому порядку. При цьому, питання звільнення від сплати аліментів на дитину у зв`язку з укладенням договору дарування квартири перевірялось судами першої та апеляційної інстанції в межах цивільної справи №201/8914/20.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, допитав свідків, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а тому доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Натомість, суд першої інстанції мотивовано наголошував, що стороною позивача не визначено та не залучено стороною по справі колишню дружину саме як співвласника нерухомого майна, тоді як згідно матеріалів даної справи квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_9 , тобто, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова