Справа № 203/5162/21
Провадження № 2/0203/507/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

22.09.2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ноторової Є.О.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини,

встановив:

29.11.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, в якому позивач просить суд:

- стягнути з громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ; адреса останнього місця проживання в Україні: АДРЕСА_1 ; має подвійне громадянство Російської Федерації; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ) на користь громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_3 ; адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за минулий період у розмірі 25951,00 грн та на майбутнє у розмірі 1/4 від усіх доходів, але не менше ніж передбачений законодавством мінімум, до досягнення дитиною повноліття;

- визначити місце проживання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з його матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- відібрати у громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем - ОСОБА_3 з 04.02.2011 року. Сторони є батьками малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наприкінці серпня 2019 року їхні з відповідачем шлюбні відносини було припинено та рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2021 року, справа № 203/1937/21, їхній шлюб було розірвано.

Як пояснила позивач, їхній з відповідачем шлюб розпався з причини того, що відповідач поїхав до Російської Федерації, де мешкають його батьки, обіцяв повернутися через три місяці. До липня 2020 року кожного разу він називав позивачу нові строки свого повернення до України, проте до України так і не повернувся. Згодом позивачу стало зрозуміло, що відповідач найближчі п`ять років не планує повертатися до України.

Так, з серпня 2019 року сторони постійно проживають окремо в різних державах, спільного господарства не ведуть, та з цього періоду відповідач не приймав участі у вихованні та утриманні дитини, з серпня 2019 року витрати на утримання дитини несла тільки позивач, просила відповідача сплачувати аліменти, проте останній гроші їй не перераховував. З цих підстав у позивача виникла необхідність у стягненні з відповідача на її користь аліментів за минулий період з серпня 2019 року, а також аліментів на майбутнє. За розрахунком позивача за період з 30.11.2019 року та по 01.07.2021 року аліменти за минулий період складають загалом 25951,00 грн, а на майбутнє з відповідача на її користь слід стягнути 1/4 (одну четверту) від усіх доходів, але не менше ніж передбачений законодавством мінімум до досягнення дитиною повноліття.

При цьому з огляду на те, що в жовтні 2021 року батько дитини - відповідач , який окрім українського громадянства має ще і російське громадянство, приїхав на територію України та взяв сина на один день, але 01.11.2021 року він надіслав повідомлення про те, що разом з дитиною перетнув кордон. Син сторін є громадянином України та його вивезення з України можливо було б тільки за її нотаріальною згодою, яку позивач не надавала. Тобто, як зазначила позивач, відповідач самовільно змінив тимчасове місце проживання дитини, порушивши закон, скористався своїх подвійним громадянством, вивіз їхню дитини за кордон. Про викрадення дитини позивач повідомила органи поліції. У телефонних розмовах з позивачем відповідач постійно змінював свої обіцянки та добровільно не повернув дитини матері до України.

З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини разом з нею та відібрання дитини у батька без позбавлення його батьківських прав.

У встановлений судом строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву.

Третя особа у встановлений судом строк подала пояснення по суті спору, в яких зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд прийняти рішення в інтересах дитини, враховуючи розпорядження та висновок органу опіки та піклування від 07.06.2022 року. При цьому 07.06.2022 року на виконання ухвали суду від 23.03.2022 року третя особа надала суду розпорядження та висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час судового засідання позивач та її представник підтримали у повному обсязі позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це зазначено вище. При цьому позивач та її представник зазначили, що наразі відповідач всіляко перешкоджає спілкуванню матері з дитиною та налаштовує дитину проти матері.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 07.02.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.03.2022 року було задоволено клопотання позивача та зобов`язано орган опіки та піклування - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради надати Кіровському районному суду міста Дніпропетровська письмовий висновок щодо доцільності (недоцільності) визначення місця проживання дитини: малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою суду від 08.06.2022 року було відмовлено у задоволенні заяви третьої особи про залучення до участі у справі в якості третьої особи - органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради.

Ухвалою суду від 08.06.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 22.09.2022 року, з`явились позивач та її представник.

Відповідач у судові засідання, призначені на 16.08.2022 року, 22.09.2022 року, не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву не надав.

При цьому суд, повідомляючи відповідача про дати, час та місце проведення судових засідань, з урахуванням вимог ст. ст. 128, 498 ЦПК України, брав до уваги те, що відповідач за повідомленням позивача є громадянином України, а також за відомостями з довідок Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС від 20.01.2022 року та Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 02.02.2022 року має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання на території України за адресою: АДРЕСА_4 .

Також, враховуючи, що відповідач фактично проживає на території Російської Федерації, та відповідно до листа Міністерства юстиції України від 21.03.2022 року № 25814/12.1.1/32-22 «Про забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану», яким було повідомлено про припинення застосування міжнародних договорів державами Україна та Російська Федерація у період військового конфлікту, суд не направляв судове доручення для повідомлення відповідача про дати та час судових засідань та вручення судових повісток про виклики, відповідно до вимог ст. 498 ЦПК України, Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом ДСА України та Міністерства юстиції України № 1092/5/54 від 27.06.2008 року.

У зв`язку з цим, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа подала до суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування.

Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223, 498 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача та представника третьої особи.

Під час розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення позивача та її представника по суті позовних вимог, дослідив письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова позивача та її представника.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Це підтверджується копіями: свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 229, серії НОМЕР_4 від 04.02.2011 року; свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_5 від 17.12.2015 року.

Оглядом відомостей з сайту Єдиного державного реєстру судових рішень судом було встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2021 року, справа № 203/1937/21, було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, та розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ), який зареєстрований 04 лютого 2011 року Палацом одружень № 1 Управління ЗАЦС Москви (запис акта про укладення шлюбу № 229).

Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 02.12.2021 року.

Дитина сторін - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України з народження та набув громадянство України відповідно до рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 19.08.2020 року на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України. З 23.02.2021 року його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 . Це підтверджується копіями: довідки ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 826/20 від 07.09.2020 року про реєстрацію особи громадянином України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; довідки Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 23.02.2021 року вих. № 02.3-25/896 та довідки № 12426 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.11.2021 року.

Мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; батько дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується копіями довідок № 12426 та № 4291 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.07.2017 року та від 09.11.2021 року.

За відомостями з акта обстеження умов проживання від 24.11.2021 року, складеного Управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, було проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Житло розміщене на четвертому поверсі чотирьохповерхового будинку та складається з чотирьох кімнат. Квартира на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24.07.2012 року.

За умовами проживання квартира двоповерхова, має задовільний санітарний стан, у квартирі сучасний ремонт, маються всі необхідні меблі для проживання, побутова техніка, є електропостачання та водопостачання, автономне опалення.

Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: для дитини є окрема кімната, яка повністю обладнана для виховання, проживання, навчання, відпочинку, додатково у дитини є окрема ігрова кімната.

Зі слів ОСОБА_1 за вказаною вище адресою проживають та мають реєстрацію вона та її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також зі слів ОСОБА_1 рішенням суду було розірвано шлюб між нею та батьком дитини - ОСОБА_3 , та ІНФОРМАЦІЯ_6 він вивіз дитину - ОСОБА_1 до м. Москви без згоди та відома матері.

На підтвердження тверджень, зазначених в акті обстеження умов проживання від 24.11.2021 року, позивач надала суду копії: договору дарування квартири від 24.07.2012 року, витяг про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 10.08.2012 року № 35130929 щодо реєстрації права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

На підтвердження фактів відвідування дитиною - ОСОБА_1 яслів-садка з 02.09.2019 року та занять з розвитку дошкільної підготовки з 05.09.2020 року, шах з 07.09.2021 року, занять логопеда (дефектолога) з 19.04.2021 року по 21.05.2021 року, того, що дитина буде навчатися в 1 класі КЗО «ССЗШ № 9» ДМР в м. Дніпрі, позивач надала суду копії: довідки Комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 5 ДМР від 01.11.2021 року № 40; позитивної характеристики вихованця КЗДО (ясла-садок) № ДМР за вих. № 43 від 03.11.2021 року; довідки Приватного підприємства «Освітній центр «Інтелект» від 03.11.2021 року; довідки Приватного підприємства «Сімейний клуб «Шалом Бейбі» від 16.11.2021 року; довідки ФОП ОСОБА_5 про відвідування логопеда (дефектолога) в корекційному Центрі «Світлячок», м. Дніпро, та товарного чека від 03.11.2021 року про сплату за курси корекційних логопедичних занять в логопедичному центрі «Світлячок» у період з 19.04.2021 року по 21.05.2021 року; довідки КЗО «ССЗШ № 9» ДМР від 30.05.2022 року № 57.

Мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює у Дніпровському державному медичному університеті на посаді асистента кафедри шкірних та венеричних хвороб з 18.09.2018 року, отримує заробітну плату, яка за період з листопада 2020 року по грудень 2021 року загалом становить 267506,54 грн, а за період з травня 2021 року по квітень 2022 року загалом становить 270883,81 грн. Також позивач позитивно характеризується за місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 . Це підтверджується копіями: довідки Дніпровського державного медичного університету від 02.11.2021 року № 345; довідок Дніпровського державного медичного університету про заробітну плату від 04.11.2021 року № 194 та від 31.05.2022 року № 83; позитивної характеристики співробітника ОСОБА_1 з місця роботи та позитивної характеристики ОСОБА_1 з місця проживання.

Відповідно до відомостей з довідок від 31.05.2021 року та від 05.11.2021 року, наданих практичним психологом ОСОБА_6 , отримані результати та коментарі в ході психодіагностичної роботи із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , можуть свідчити про те, що центральною темою світосприйняття дитини на даний час є тема родини та взаємовідносин у ній. За допомогою проектних малюнків було розкрито певні особливості внутрішньосімейних стосунків у сім`ї. На сьогоднішній момент самопочуття дитини гарне, стабільне, він відчуває безпеку та спокій поряд із матір`ю, з якою у нього тісний емоційний зв`язок. При порушенні звичних умов проживання та виховання дитина може зазнати стресу, який може привести до певних порушень у її психологічному стані, порушень у відчутті безпеки, спокою та довіри у родинних стосунках.

За результатами проведеної роботи надані наступні рекомендації: продовжувати створювати оптимальні, психологічно комфортні умови проживання дитини в атмосфері безпеки і довіри; продовжувати змістовно організовувати дозвілля сина; уникати ситуацій та змін, які можуть порушити звичний уклад життя дитини та призвести до стресових станів.

При цьому вказано, що ОСОБА_1 має високий рівень батьківського потенціалу. Батьківський потенціал визначається рівнем компетентності батьків. Це сукупна здатність і готовність батьків до виховання дитини, вміле використання відповідних знань і вмінь, що базується на індивідуальному підході до особистості, яка розвивається. Існують три складові батьківської компетентності: когнітивна, емоційна та поведінкова, показники яких у ОСОБА_1 мають високий потенціал. Громадянка ОСОБА_1 : розуміє та задовольняє потреби сина ОСОБА_1 та його всебічного розвитку; розуміє батьківські завдання і відповідність цих завдань до потреб сина; забезпечує комфортні умови проживання дитини; здатна адаптуватися і змінюватися у зв`язку з поставленими завданнями.

Відповідно до висновку Центральної адміністрації Дніпровської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання дитини», затвердженого розпорядженням від 07.06.2022 року № 107-р, у зв`язку з тим, що у органу опіки та піклування відсутні дані, що ОСОБА_3 звертався до суду або органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відсутністю протиріч щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, враховуючи витяг із протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 01.06.2022 року та введення на території України з 24.02.2022 року воєнного стану, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

За відомостями з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.12.2021 року, 13.12.2021 року за заявою, повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 358 КК України. Обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 13.12.2021 року до Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, справа № 932/10419/21, провадження № 1-кс/932/5081/21, про те, що невстановлена особа надала в пункті пропуску через кордон підроблене нотаріальне посвідчення (ЖЕО № 36621 від 13.12.2021 року).

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України Головного центра обробки спеціальної інформації від 30.12.2021 року № 91-50445/0/15-21-Вих., громадянин Російської Федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , востаннє перетнув державний кордон України у період з 30.12.2016 року по 13:00 годину 30.12.2021 року у напрямку - виїзд у пункті пропуску Гоптівка - 01.11.2021 року о 02:53 годині. При цьому вказано, що інформація про перетин державного кордону громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 30.12.2016 року по 13:00 годину 30.12.2021 року в базі даних відсутня.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за минулий період у розмірі 25951,00 грн та на майбутнє у розмірі 1/4 від усіх доходів, але не менше ніж передбачений законодавством мінімум, до досягнення дитиною повноліття; визначення місця проживання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з його матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відібрання у громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за минулий період у розмірі 25951,00 грн та на майбутнє у розмірі 1/4 від усіх доходів, але не менше ніж передбачений законодавством мінімум, до досягнення дитиною повноліття, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з частиною 1 статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Частиною 1 статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до пункту 1, пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» від 26 лютого 1993 року № 146, утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: 1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; 2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; 3) грошових і натуральних премій; 4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; 5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; 6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; 7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; 8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню; 9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; 10) допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; 11) доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій; 12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; 13) допомоги по безробіттю; 14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються особам з інвалідністю першої групи на догляд за ними; 14-1) державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, призначеної відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" ; 15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів; 16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; 17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях; 18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю); 19) інших видів заробітку.

Утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ході судового розгляду справи відповідач не надав суду доказів неможливості сплати ним аліментів на утримання малолітньої дитини, з урахуванням положень статті 182 СК України. Суд також враховує те, що на відповідача як на батька дитини покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо його утримання і матеріального забезпечення.

Крім того суд враховує те, що дитина сторін має зареєстроване місце проживання на території України разом з матір`ю та відповідач без згоди матері вивіз дитину за межі України до Російської Федерації.

Тому у суду наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 від усіх доходів, але не менше ніж передбачений законодавством мінімум, до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням вимог статей 181-183 СК України.

Водночас в силу положень частини 2 статті 191 СК України позивач не подала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача за минулий час, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. З огляду на це, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за минулий час у загальному розмірі 25951,00 грн не підлягає задоволенню.

З приводу позовної вимоги про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з його матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відібрання у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає таке.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями частини 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до положень статей 18, 27 Конвенції про права дитини 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями статей 3 та 9 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого Державою-учасницею, наприклад, при арешті, тюремному ув`язненні, висилці, депортації чи смерті (включаючи смерть, що настала через будь-яку причину під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така Держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім`ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім`ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призводило до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб).

Частиною 2 статті 10 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.

З цією метою і відповідно до зобов`язання держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку ( order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно із положеннями статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS № 192), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками.

Згідно з положеннями статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 2, 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частинами 1, 2 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з частиною 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (або Гаазька конвенція від 25.10.1980 року, далі - Гаазька конвенція), договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні, запроваджують процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання.

Відповідно до частини 1 статті 3 Гаазької конвенції, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини 2 статті 3 Гаазької конвенції, права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі рішення судової влади, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, при вирішенні питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримування дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Гаазької конвенції). При цьому, суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції про права дитини, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Частиною 2 статті 12, частинами 1, 2 статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини.

Так, стаття 13 Гаазької конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Відповідно до практики ЄСПЛ рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції.

Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеєрсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Аналіз викладених вище норм та положень чинного законодавства України вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

У розумінні Гаазької конвенції один з батьків або членів сім`ї не може самостійно приймати рішення про зміну постійного місця проживання дитини. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. При цьому право піклування, у розумінні Гаазької конвенції, охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. До поняття «права піклування» включені права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Важливим є також те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції.

Аналогічні правові висновки були викладені в постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року, справа № 463/6859/18, від 26.11.2019 року, справа № 241/402/19.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене вище, а також враховуючи вік дитини сторін, те, що дитина фактично проживає разом з батьком у Російській Федерації, проте була вивезена батьком за межі України з місця свого постійного проживання за відсутності згоди матері, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини сторін разом з матір`ю за місцем їх проживання буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Суд враховує те, що дитина потребує постійного догляду та турботи, а мати дитини до моменту вивезення дитини за кордон належним чином виконувала свої батьківські обов`язки. Також суд бере до уваги те, що позивач виявляє увагу до дитини і турботу про неї, дитина має тісний емоційний зв`язок з матір`ю. Позивач має високі особистісні якості матері, високий рівень батьківського потенціалу. Крім того, за постійним місцем їх з дитиною проживання вона створила належні умови для навчання та виховання дитини, житло має належний матеріально-побутовий та санітарний стан, що було визначено органом опіки та піклування.

Таким чином, позовна вимога про визначення місця проживання дитини сторін разом з матір`ю - ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Водночас, з урахуванням того, що дитина до моменту її вивезення відповідачем за межі України 01.11.2021 року постійно проживала разом з матір`ю та місце її проживання було визначене судом разом з матір`ю - ОСОБА_1 , а відповідач самочинно, без згоди матері змінив її місце проживання, суд вважає обґрунтованою і позовну вимогу про відібрання дитини від батька.

Так, суд, вирішуючи по суті позовну вимогу про відібрання дитини від батька, бере до уваги те, що після самочинного вивезення батьком дитини за межі України дитина вимушено змінила своє соціальне становище та соціальні зв`язки виключно для забезпечення участі у вихованні батька, який не позбавлений можливості брати таку участь і під час тимчасового проживання дитини за кордоном у разі згоди матері на переїзд дитини до іншої країни на тимчасове проживання.

Крім того, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що до самочинного переміщення відповідачем дитини за межі України до Російської Федерації дитина постійно мешкала в Україні та позивач фактично здійснювала права на опіку до переміщення дитини. Переміщення дитини було здійснено без згоди матері з порушенням її права на опіку згідно із законодавством України.

Тим більше, враховуючи момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, суд встановив, що позивач піклувалась про дитину в місці її постійного проживання до моменту переміщення за межі України. Головним фактором, яким керується суд при обґрунтуванні цього висновку є принцип дотримання, перш за все, найкращих інтересів дитини, збереження її зв`язків з сім`єю, у тому числі з матір`ю.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовна вимога про відібрання дитини від відповідача є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання, та відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 1, частиною 1 статті 3, частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до частин 1, 2 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмір 908,00 грн та на користь держави - судовий збір у розмірі 908,00 грн.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

Суд, з урахуванням вищевказаного, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме: позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позову, - 29 листопада 2021 року, та до досягнення дитиною ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття, про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 за місцем її фактичного та зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , про відібрання у ОСОБА_3 малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернення її матері - ОСОБА_1 , - слід задовольнити, а у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Також з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмір 908,00 грн та на користь держави - судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини - задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання в Україні: АДРЕСА_1 ; має подвійне громадянство Російської Федерації; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позову, - 29 листопада 2021 року, та до досягнення дитиною ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за місцем її фактичного та зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відібрати у ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання в Україні: АДРЕСА_1 ; має подвійне громадянство Російської Федерації; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ; РНОКПП (Україна) НОМЕР_1 ) малолітню дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернути її матері - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Допустити рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць, відібрання дитини та повернення її матері до негайного виконання.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання в Україні: АДРЕСА_1 ; має подвійне громадянство Російської Федерації; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання в Україні: АДРЕСА_1 ; має подвійне громадянство Російської Федерації; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складений 06.10.2022 року.

Суддя Ф.М. Ханієва