Провадження № 22-ц/802/901/22 Категорія: 47 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача Булат Ю., В.,

представника відповідача Рівненської обласної прокуратури Романішиної Т. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Рівненської області, Рівненського міського суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що 13 червня 2014 року прокуратурою Рівненської області стосовно нього було внесені відомості до ЄРДР та порушено кримінальне провадження № 0000061 за частиною 1 статті 367 КК України. 21 жовтня 2014 року він був змушений звільнитися із посади старшого Слідчого відділу Рівненського РВ УМВС України в Рівненський області за власним бажанням, оскільки зі сторони посадових осіб прокуратури Рівненського району та прокуратури Рівненської області постійно здійснювався психологічний тиск і надходили словесні погрози з приводу інкримінованого правопорушення. 30 березня 2015 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Рівненської області Самардаком В. В. за погодженням прокурора, який здійснював процесуальне керівництво у цій справі, йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, у зв`язку з чим 02 квітня 2015 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області йому обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4, 8 частини 5 статті 194 КПК України. 08 травня 2015 року посадовими особами органів досудового розслідування було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження направлено до суду.

Позивач також зазначав, що з 22 вересня 2015 року до 20 листопада 2015 року він працював на посаді юрисконсульта в Рівненському обласному інституті післядипломної освіти, але враховуючи, те що йому 30 березня 2015 року було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України керівництво даного закладу це не влаштовувало, тому що він не міг у повному обсязі виконувати функціональні обов`язки, пов`язані із представництвом інтересів у суді, в зв`язку з чим він був змушений звільнитися із займаної посади за згодою сторін.

На підставі вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року, його було засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 8500 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій представника влади та зайняттям правоохоронною діяльністю, строком на один рік і шість місяців. Як наслідок, призначене йому покарання у виді штрафу в розмірі 8500 грн ним було добровільно сплачено. В період часу з 03 травня 2018 року по 11 липня 2018 року він працював на посаді юрисконсульта в ПрАТ «Рівневтормет», однак у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності був змушений звільнитися із займаної посади за згодою сторін.

13 грудня 2018 року постановою Верховного Суду вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року скасовано, кримінальне провадження закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Позивач вважає, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) Прокуратура Рівненської області, Рівненський міський суд Рівненської області та Рівненський Апеляційний суд завдали йому значної майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та незаконного засудження. Спричинена йому майнова (матеріальна) шкода складається з заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій прокуратури та суду за 3 роки та вісім з половиною місяців, що складає 95465 грн та штрафу, який був сплачений ним внаслідок незаконних дій прокуратури та суду у розмірі 8500 грн. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив у 1000000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в його користь 103965 грн матеріальної шкоди, 1000000 грн моральної шкоди та 9000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2022 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 300000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 9000 грн витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач Державна казначейська служба України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 зазначила, що, на її думку, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечила, просила рішення суду залишити без змін, представник відповідача Рівненської обласної прокуратури Романішина Т. Л. апеляційну скаргу підтримала і просила скаргу задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що оскільки ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діяннях складу кримінального правопорушення, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то відповідно до принципу диспозитивності суд апеляційної інстанції не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини судового рішення ні в мотивувальній ні в резолютивній частині свого рішення.

За матеріалами справи судом установлено, що 13 червня 2014 року прокуратурою Рівненської області стосовно ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР та порушено кримінальне провадження № 0000061 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України.

30 березня 2015 року старшим слідчим Слідчого відділу прокуратури Рівненської області Самардаком В. В. за погодженням прокурора, який здійснював процесуальне керівництво у цій справі, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України.

02 квітня 2015 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4, 8 частини 5 статті 194 КПК України.

27 квітня 2015 року ОСОБА_1 та його захисника було повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування.

08 травня 2015 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Рівненської області Самардаком В. В. за погодженням прокурора, який здійснював процесуальне керівництво у цій справі, був складений обвинувальний акт, а кримінальне провадження направлено до суду.

На підставі вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року ОСОБА_1 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій представника влади та зайняттям правоохоронною діяльністю, строком на один рік і шість місяців.

29 вересня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Рівненської області вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року залишено без змін.

13 грудня 2018 року постановою Верховного Суду вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження закрито за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 15, пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 1, 2, 3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно з частинами 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діяннях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито.

Також колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами 2, 3 статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

У пункті 9 своєї постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Прицьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Встановивши, що перебування ОСОБА_1 під слідством та судом завдало шкоди його честі, гідності, престижу і діловій репутації та врахувавши обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції правомірно стягнув в користь позивача моральну шкоду у розмірі 300000 грн.

При цьому суд виходив і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді