Справа № 345/2607/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/966/22
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 02 червня 2022 року, у складі судді Якиміва Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., про визнання недійсним заповіту та спадкового договору,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., про визнання недійсним заповіту та спадкового договору.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_3 .

11 квітня 2012 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_2 , а 15 червня 2012 року зареєстровано спадковий договір, за умовами якого ОСОБА_3 (відчужувач) передає після своєї смерті у власність ОСОБА_2 належне їй на праві приватної власності нерухоме майно: домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 , а на набувача майна покладаються ряд обов`язків.

Позивачка вважає вказані заповіт та спадковий договір незаконними та такими, що підлягають скасуванню з тих підстав, що на момент їх укладення ОСОБА_3 хворіла психічними захворюваннями, з 17.11.2011 року і до дня смерті перебувала на обліку в лікаря психіатра, який визначив їй діагноз судинна деменція. Так, у 2012 році ОСОБА_3 проходила обстеження та лікувалася в Івано-Франківській обласній психоневрологічній лікарні №3, де їй було поставлено діагноз - розлади психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку у формі помірно вираженого психоорганічного синдрому з параноїчними включеннями.

ОСОБА_2 у 2013 році викрала маму, перевезла її до свого помешкання, чинила перешкоди для своєчасного лікування матері та піклування про неї.

Позивачка посилаючись на те, на момент вчинення заповіту та спадкового договору, її мама не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, просила визнати зазначені правочини недійсними.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 02 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними заповіту та спадкового договору відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та матеріального права.

Апелянт зазначила, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував фактичні обставини справи, не дав оцінку поданим доказам на підтвердження вимог, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вважає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні її клопотань про призначення як додаткової так і повторної посмертної психіатричної експертизи, для визначення того чи могла мати при вчиненні оспорюваних нею правочинів усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У процесі розгляду справи нею подано достатньо доказів того, що у матері були наявні розлади психіки та поведінки, яскраво виражені симптоми судинної деменції та порушення фізіологічних процесів.

На думку апелянтки, висновки експертиз, в призначенні яких суд відмовив, є єдиним доказом оцінки стану здоров`я матері.

Зазначила, що у висновку експертизи №28К від 23.02.2021 року комунального закладу Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні не повно надано відповіді на поставлені питання про дієздатність матері у період вчинення оспорюваних правочинів, а тільки зроблено висновок що визначити психічний стан у цей період та зробити експертні висновки не є можливим. Експерти зазначили, що є протиріччя у медичних записах, показаннях сторін та свідків про психічний стан та поведінку матері ОСОБА_3 .

Для висновку експертам необхідно було брати до уваги первинні медичні записи про внутрішній психічний стан хворої, а не покази сторін та свідків.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 11 листопада 2019 року вказала, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Апелянт просила рішення Калуського районного суду від 02 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи своєї апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Тихан О.М. подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 , належним чином повідомлені про час і дату розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивачки ОСОБА_1 щодо посвідчення спадкодавцем ОСОБА_3 заповіту та підписання нею спадкового договору в недієздатному стані та невідповідності змісту вказаних правочинів внутрішній волі ОСОБА_3 не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому суд дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_3 при посвідченні заповіту та укладенні спадкового договору було вільним, відповідало її внутрішній волі, вона повністю усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, тобто мала повну цивільну дієздатність.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка є дочкою покійної ОСОБА_3

11 квітня 2012 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., посвідчено заповіт, відповідно до якого, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

15 червня 2012 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. зареєстровано спадковий договір, згідно якого ОСОБА_3 (відчужувач) передає після своєї смерті у власність ОСОБА_2 належне їй на праві приватної власності нерухоме майно: домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 , а на набувача майна покладаються ряд обов`язків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України дає підстави зробити висновок, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Спадковим реєстром є електронна база даних, яка містить відомості, зокрема, про посвідчені спадкові договори.

Згідно статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень . Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, на заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Заповіт може бути визнаний недійсним у тому випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 16 вересня 2021 року у справі № 496/2925/17 (провадження № 61-4247св21).

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За клопотанням позивачки ОСОБА_1 ухвалою суду першої інстанції від 28.07.2020 року враховуючи необхідність спеціальних знань для встановлення психічного стану ОСОБА_3 на час посвідчення заповіту від 11.04.2012 року та спадкового договору від 15.06.2012 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено запитання чи на момент посвідчення оспрюваних правочинів ОСОБА_3 страждала психічними захворюваннями, чи могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В розпорядження експертів судом надано всю наявну медичну документацію щодо стану здоров`я ОСОБА_3 та матеріали цивільної справи.

На виконання ухвали суду 23.02.2021 року експертами Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня складено Висновок судово-психіатричного експерта за №28К (а.с.183-192 т.2).

За висновками експертів, враховуючи протиріччя у медичних записах та показаннях сторін і свідків про психічний стан та поведінку ОСОБА_3 у період складання нею заповіту та спадкового договору, визначити її психічний стан у цей період та зробити експертні висновки не надається можливим.

Допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_5 , який входив в склад комісії, що проводила судово-психіатричну експертизу №28/К психічного стану ОСОБА_3 на період часу з 2011 по 2013 рік ствердив, що оцінити однозначно психічний стан ОСОБА_3 на підставі наданих для дослідження матеріалів без огляду пацієнтки неможливо, оскільки у медичних документах різні діагнози та записи про її психічний стан. Комісією враховано той факт, що в 2011 році ОСОБА_3 було встановлено діагноз «Судинна деменція», однак в подальших висновках лікарів та при дослідженні наступних медичних документів було прослідковано полегшення цього діагнозу, зокрема при проведені судинно-психіатричної експертизи у 2013 році взагалі описуються мінімальні порушення її психічного стану. Вказані обставини не дозволяють на час проведення експертизи остаточно точно визначити психічний стан та психічний діагноз ОСОБА_3 на вказаний період.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Калуського міськрайонного суду із заявою про визнання ОСОБА_6 недієздатною. У даній справі ухвалою Калуського міськрайонного суду від 20.03.2013 року було призначено судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до Акту №114 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 18.04.2013 року встановлено, що підекспертна ОСОБА_3 виявляє ознаки емоційно лабільних (астенічних) розладів органічного ґенезу. Зазначене захворювання не позбавляє підекспертну ОСОБА_3 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.68-70 т.1).

Позивач ОСОБА_1 заперечуючи обґрунтованість зазначеного висновку судово-психіатричної експертизи, не ставила питання про призначення повторної експертизи та не навела суду обставин, які б давали підстави для сумніву у його правильності та достовірності.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати цей висновок неповним, неясним, або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, оскільки, такий був складений за життя та безпосередньої участі померлої ОСОБА_3 .

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 14.05.2013 року за заявою ОСОБА_1 її заява про визнання ОСОБА_3 недієздатною залишено без розгляду (т. 1 а.с. 169).

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

В апеляційній скарзі апелянтка посилалася на те, що при проведенні посмертної судового-психіатричної експертизи не всі докази експертами були враховані, зокрема, медичні картки амбулаторного хворого, однак такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки на дослідження експертів надано всю наявну медичну документацію щодо стану здоров`я ОСОБА_3 у тому числі: медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_3 на 18 арк., медичну картку стаціонарного хворого №2955 ОСОБА_3 на 32 арк., медичну картку амбулаторного хворого №1532 ОСОБА_3 на 12 арк.

Суд першої інстанції встановивши обставини справи та дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності та виходячи з презумпції психічного здоров`я фізичної особи, а також враховуючи висновки амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 18.04.2013 року та посмертної судово-психіатричної експертизи від 23.02.2021 року, дійшов правильного висновку про те, що твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 посвідчуючи заповіт та підписуючи спадковий договір не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, судом було встановлено, що волевиявлення ОСОБА_3 на момент складання та посвідчення оспорюваних правочинів було вільним і відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 02 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 10 листопада 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський