СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/1915/22
Провадження № 2-о/306/98/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в особі:

судді Вінер Е.А.

секретаря судових засідань Петрус А.В.

розглянувши заяву ОСОБА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_3 ) про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про видачу обмежувального припису. В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_2 в якому фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_8 та двома дітьми, а також троє дітей рідної сестри ОСОБА_9 . Проживання з вищевказаними особами вважає неможливим, оскільки вони зайняли всю житлову площу будинку і за рахунок того, що вони вчиняють систематично відносно неї домашнє насильство. Зазначає, що будинок необхідний для проживання з сімєю, в тому числі з малолітньою двохрічною дитиною. З 2020 року питання щодо будинку в добровільному порядку вирішити не вдалося. З 24 лютого 2022 року в Україні Указом Президента України введено в дію правовий режим воєнного стану. В м.Львів де вона проживає з чоловіком та малолітньою дочкою періодично відбуваються масовані ракетні атаки, зникає електроенергія в будинку, водопостачання, мобільний звязок та інтернет, вона немає можливості проживати у власному будинку в с.Голубине. Вказує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 протиправно вчиняють відносно неї дії, які містять ознаки домашнього насильства -психологічного, фізичного, матеріального, звільнили вагітну в період декретної відпустки та фактично залишили без засобів для існування та в їх діях вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.126-1 КК України - домашнє насильство. Вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства та просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження їхніх прав відносно ОСОБА_1 , а саме: усунути перешкоди в користуванні належним на праві особистої приватної власності будинком в АДРЕСА_2 ; заборонити наближення на 700 м: щодо місця можливого проживання у власному будинку за адресою: АДРЕСА_4 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 ,якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривдникам, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та мессенджерах, контактувати через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб.

Заявник звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Вимоги заяви підтримала та просить задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, подав заяву до канцелярії суду про розгляд справи у його відсутності. Інші заінтересовані особи в судове засідання не зявилися.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.

07 листопада 2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07 грудня 2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суду необхідно встановити, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дати їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п.п. 7, 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Судом встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки, однак з огляду на встановлені судом обставини та за результатами судового розгляду не встановлено, що зацікавлені особи чинять відносно заявниці фізичне насильство щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не встановлено судом і обставин, які відповідно до положень цього ж Закону свідчили б про психологічне насильство по відношенню до заявниці.

За встановлених судом обставин, відносини між сторонами не є такими за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно заінтересованих осіб обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відтак заявлені вимоги не підлягають задоволенню судом.

Судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст.ст. 141, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_3 ) про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження їхніх прав відносно ОСОБА_1 , а саме: усунути перешкоди в користуванні належним на праві особистої приватної власності будинком в АДРЕСА_2 ; заборонити наближення на 700 м: щодо місця можливого проживання у власному будинку за адресою: АДРЕСА_4 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривдникам, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та мессенджерах, контактувати через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Свалявського районного суду

Закарпатської області Е.А.Вінер