Справа № 442/5855/21 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/4248/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представників апелянта ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року в складі судді Гарасимків Л.І. у справі за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя,-

встановив:

У серпні 2021 року позивачка ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за час спільного подружнього життя ними за спільні кошти набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , однак такий зареєстрований за відповідачем. Фактично будинок придбаний за грошові кошти, які дали їй її батьки, що працювали на заробітках за кордоном.

Відповідач заперечує її право на відповідну частину будинку, відтак 01.11.2021 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, яку просила задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 загальною площею 196 кв.м., житловою площею 88 кв.м., який як об`єкт нерухомого майна зареєстрований 25.06.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 06.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_5 ОСОБА_3 , який не був учасником справи, однак вважає, що оскаржуваною ухвалою порушено права його довірителя.

Вважає ухвалу незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що 10.06.2019 ОСОБА_7 отримав грошові кошти від ОСОБА_5 в сумі 2888000,00 грн. в борг на підставі розписки та повинен був повернути борг до 31.12.2019, однак кошти не повернув.

У зв`язку з цим, ОСОБА_5 звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості та із заявою про забезпечення позову.

У межах розгляду цивільної справи № 442/419/20 накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_7 , а також грошові кошти у розмірі 2888000,00 грн.

Крім цього, з рішенням у справі № 442/419/20 стягнуто з ОСОБА_7 борг у розмірі 2888000,00 грн. та судові витрати.

Постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження із виконання відповідного рішення та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_7 , відтак спірний будинок у даній справі може бути реалізовано для часткового виконання рішення про стягнення заборгованості із ОСОБА_7 .

При цьому, накладення арешту на належний відповідачу будинок порушує права ОСОБА_5 , як кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Покликається на відповідну судову практику касаційного суду та зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року, відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представників позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір, а мотиви вжиття заходів забезпечення позову, зазначені у матеріалах справи, дають підстави припускати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки може бути заподіяна реальна шкода правам, свободам та інтересам позивачки і призвести до ускладнення виконання рішення суду.

Таким чином, суд прийшов висновку про необхідність вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом заборони іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно, чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч 1 ст. 150 ЦПК України.

Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У цьому контексті не може залишитися поза увагою колегії суддів те, що накладення арешту на майно чи кошти відповідача, унеможливлює відчуження чи розпорядження такими, при цьому дійшовши висновку про наявність підстав для накладення арешту на нерухоме майно відповідача, суд першої інстанції лише у мотивах оскаржуваної ухвали також зазначив про необхідність застосування заборони іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно, чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, що фактично є іншим видом забезпечення позову, однак у зв`язку з накладенням арешту, дублюванням наслідків першого виду.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Так, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що на розгляді у Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_6 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя.

Тобто предметом спірних правовідносин є вимоги ОСОБА_6 , які носять майновий характер, оскільки стосуються нерухомого майна.

На обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову сторона позивача свої доводи зводила до того, що на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 196 кв.м., житловою площею 88 кв.м., який як об`єкт нерухомого майна зареєстрований 25.06.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 06, накладено арешт як на майно боржника - відповідача по справі ОСОБА_7 по виконавчому провадженню №64815929 з примусового виконання виконавчого листа №442/419/20, виданого 11.03.2021 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованості в сумі 2898930,40 грн.

Тобто, знаючи, що спірний будинок описаний як арештоване майно і державним виконавцем вчиняються дії щодо передачі на реалізацію такого, свідомо просила заборони вчиняти будь-які дії щодо реалізації (відчуження) спірного житлового будинку.

В свою чергу, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду першої інстанції було відомо про виконавчий лист Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області №442/419/20, від 11.03.2021 та зобов`язання відповідача ОСОБА_7 за таким, оскільки такі докази були долучені самою позивачкою у справі (а.с. 75-77).

Крім цього, на момент подання заяви про забезпечення позову та розгляду такої судом, у матеріалах справи знаходилися дві заяви представника ОСОБА_5 про залучення його до участі у даній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, однак ухвалою суду від 04.11.2021 у задоволенні такого клопотання відмовлено (а.с. 26, 50).

Іншими словами, розглядаючи заяву про забезпечення позову у день ухвалення рішення у даній справі по суті позовних вимог, суд першої інстанції розумів наслідки постановленої відповідної ухвали, при цьому навіть за наявності заяви відповідача ОСОБА_7 про визнання ним збільшених позовних вимог, яка була врахована судом при розгляді справи по суті, задовольнив заяву.

Натомість, як зазначалося вище, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дрогобицького міськайонного суду Львівської області від 8 липня 2020 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 борг в сумі 2 888 000 грн. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Дрогобицького міськайонного суду Львівської області від 8 липня 2020 року скасовано в частині задоволеної вимоги та в цій частині ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 2 888 000 грн. боргу та 10 930, 40 грн. судових витрат.

В решті рішення залишено без змін.

Докази оскарження зазначених судових рішень у касаційному порядку та скасування таких, у матеріалах справи відсутні.

12.03.2021 старшим державним виконавцем Дрогобицького МРВДВС відкриоо виконавче провадження № 64815929 з виконання виконавчого листа № 442/419/20, виданого 11.03.2021 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованості в сумі 2898930,40 грн. (а.с. 61, 77).

При цьому, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ОСОБА_7 є одноосібним власником спірного житлового будинку, реєстраційний номер 06 (а.с. 62).

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що вжиття заходів забезпечення позову у даній справі матиме наслідком заборону відчуження арештованого майна, що безумовно порушує майнові права та інтереси ОСОБА_5 , як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а також є спробою ускладнити виконання зобов`язань за судовим рішенням, фактично зневілювавши у такий спосіб принципи обов`язковості судового рішення та правової визначеності.

В цьому, контексті колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи наведене та слідуючи заяві про забезпечення позову, метою якої є збереження майна від передачі його стягувачеві або реалізації,колегія суддів приходить переконання про те, що з метою ефективності захисту прав учасників справи, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та незаконність оскаржуваної ухвали, яку необхідно скасувати, а у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч. 7 ст. 158 ЦПК України).

При цьому, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.ч. 9-10 цієї ж статті).

Таким чином, скасовуючи ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 рокупро забезпечення позову, колегія суддів враховує також те, що постановою Львівського апеляційного суду від 19 липня 2022 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року також скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя відмовлено повністю.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 липня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк