Справа № 152/55/22
Провадження № 22-ц/801/1121/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 рокуСправа № 152/55/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

розглянув в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення зарплати за час незаконного відсторонення від роботи,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 березня 2022 року, ухвалене у складі судді Славінська Н. Л. в приміщенні суду в м. Шаргород, повний текст рішення складено 01 квітня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

17 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») в особі Виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання «Регіональної філії «Південно-Західна залізниця АТ « Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення зарплати за час незаконного відсторонення від роботи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач згідно із наказом № 12 від 26 січня 1989 року був прийнятий електромонтером тягової підстанції 3 розряду в ремонтно-ревізійну дільницю по переводу з локомотивного депо Жмеринка. Після цього, згідно з наказом № 37 від 13 липня 1989 року, його було переведено електромонтером 3 розряду тягової підстанції Жмеринка-Рахни-Лісові, а наказом № 75 від 22 листопада 1989 року присвоєно 4 розряд електромонтера тягової підстанції. Наказом № 1 від 26 липня 1990 року його було переведено електромонтером 3 розряду тягової підстанції Рахни-Лісові. Згідно з наказом №17 від 14 лютого 1992 року його переведено електромонтером тягової підстанції Жмеринка-Рахни по 4 розряду. Відповідно до наказу № 33 від 03 червня 2002 року його переведено черговим електромонтером тягової підстанції, а на підставі наказу №21 від 01 грудня 2006 року назву посади змінено на електромеханік тягової підстанції.

Наказом № 64-Н від 22 лютого 2012 року Жмеринську дистанцію електропостачання перейменовано у Відокремлений підрозділ «Жмеринська дистанція електропостачання».

Позивач до теперішнього часу працює електромеханіком тягової підстанції «Рахни» в Акціонерному товаристві «Укрзалізниця» виробничого підрозділу «Жмеринка дистанція електропостачання «Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до довідки про доходи за № 76 від 29 грудня 2021 року його заробітна плата за червень-листопад 2021 року склала 78370,40 грн.

Позивач вважає, що в грудні 2021 року відбулося грубе порушення його конституційних прав з боку відповідача, коли останній постійно вимагав медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2.

23 грудня 2021 року йому було вручено наказ в. о. начальника дистанції О. Панютіна про відсторонення від роботи за № 742, що виданий на підставі ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 4 жовтня 2021 року за № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 09 грудня 2020 року за № 1236, з підстави ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації.

Згідно з вказаним наказом його було відсторонено від роботи з 23 грудня 2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення.

Однак, ні в його трудовому договорі, ні в його посадовій інструкції чи в будь-якому іншому документі, підписаному сторонами, зобов`язання про здійснення такого щеплення немає.

Крім того, у зв`язку з виданням відповідачем оспорюваного наказу його позбавлено права на працю, а тому такий наказ вважає незаконним. Інформація про стан його здоров`я і наявність вакцинації становлять лікарську таємницю і не підлягають розголошенню без відповідної згоди.

Наказ МОЗ України від 4 жовтня 2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року №2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Пунктом 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551), встановлено, що щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим вказаним Наказом та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, до 23.12.2021 року, вважає незаконним.

Також, вважає, що і сама й по собі вимога відповідача до позивача надати докази проведення відносно нього якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є незаконною. Вказаний висновок ґрунтується на вимогах ст.3, 19, 32 Конституції України.

Згідно зі ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел. Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством.

Тобто, вимогу відповідача до нього щодо надання конфіденційної інформації вважає незаконною, а відтак правомірно ним відхиленою.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі про відсторонення посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення його від роботи, вважає наказ безпідставним, свавільним та таким, що підлягає скасуванню.

До того ж, МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення від щеплення щодо яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Згідно з частиною другою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. А відтак пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема, пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку, з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування, Кабінет Міністрів України в даній постанові мав би зазначити про це.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 було введено карантин, термін дії якого закінчився 28 лютого 2021 року і в подальшому жодних постанов Кабінет Міністрів України, яким би встановлювався карантин на інший період, не приймав. Внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 є неприйнятним з точки зору закону, оскільки Кабінет Міністра України вправі відповідно до вимог частини першої статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлювати та відміняти карантин, а повноважень продовжувати його дію шляхом внесення змін до відповідних пунктів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії, не наділений.

В період з 23 грудня 2021 року дня відсторонення від роботи йому було призупинено виплату заробітної плати. У порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив його від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, тому вважає, що суд має задовольнити позов і в частині стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Оскільки його право на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 23 грудня 2021 року № 742 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права вважає зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив :

1)визнати незаконним та скасувати наказ №742 АТ «Укрзалізниця» від 23.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 , електромеханіка тягової підстанції «Рахни»;

2)зобов`язати відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи в сумі 12438 грн.;

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право позивача ОСОБА_1 на працю не було порушене з боку відповідача.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції порушено положення статті 53 Конституції України. Вакцина проти COVID-19 клінічно не досліджена, експериментальна, не сертифікована в Україні. Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

МОЗ України не затверджено на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 було введено карантин, термін дії якого закінчився 28 лютого 2021 року і в подальшому жодних постанов КМУ, яким би встановлювався карантин на інший період, не приймалось. Внесення змін до пункту 1 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 є неприйнятним з точки зору закону, оскільки КМУ вправі відповідно до вимог частини першої статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлювати та відміняти карантин, а повноважень продовжувати його дію шляхом внесення змін до відповідних пунктів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії, не наділений.

Оскільки право позивача на працю було порушено шляхом видання незаконного наказу від 23 грудня 2021 року № 742 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення по день фактичного допущення до роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Виростко А. В. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідач Акціонерне товариство «Укрзалізниця» зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, знаходиться у м. Київ, по вул. Єжи Гедройця, будинок 5, має регіональні філії, в тому числі, регіональну філію «Південно-Західна залізниця» (а.с.30-32).

З трудової книжки позивача НОМЕР_1 вбачається, що 26.01.1989 року він прийнятий електромонтером тягової підстанції 3 розряду в ремонтно-ревізійну дільницю по переведенню з локомотивного депо Жмеринка; 04.07.1989 року переведений електромонтером тягової підстанції Рахни по 3 розряду; 15.02.1992 року переведений електромонтером тягових підстанцій Жмеринка-Рахни по 4 розряду; 03.06.2022 року переведений черговим електромеханіком тягової підстанції, та працює по теперішній час (а.с.9-10).

23.12.2021 року наказом в.о. начальника виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» АТ «Укрзалізниця» О. Панютіним у м. Жмеринка винесено наказ № 742 «Про відсторонення від роботи» (а.с.11).

Вказаним Наказом відсторонено позивача ОСОБА_1 , електромеханіка тягової підстанції «Рахни» від роботи з 23 грудня 2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення; відстороненому працівнику після отримання ним обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, письмово повідомити про це керівнику цеху; начальнику ЕЧЕ-26,34 ОСОБА_2 забезпечити не допуск ОСОБА_1 до робочого місця, ознайомити з наказом під особистий підпис, повідомити письмово відділ кадрів дистанції про усунення Шаповалом причин відсторонення від роботи; на час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювати (а.с.11).

Підставою для Наказу зазначено: подання від 23.12.2021 року №3780; акт про відмову пред`явлення документа про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або копії медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

При винесенні вказаного Наказу в.о. начальника дистанції керувався ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівник яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року №2393, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 та врахував ненадання ОСОБА_1 підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

ОСОБА_1 з 23.12.2021 року був відсторонений від роботи на підставі проаналізованого вище Наказу по 02.03.2022 року.

02.03.2022 року начальник виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» АТ «Укрзалізниця» Б. Літвин видав наказ №148 «Про допуск до роботи», відповідно до якого, керуючись наказом МОЗ України від 25.02.2022 року №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153», наказав допустити ОСОБА_1 з 02.03.2022 року до роботи електромеханіка ЕЧЕ-26,34 та провести з ним відповідні інструктажі у зв`язку із перервою в роботі більше 30 діб (а.с.80).

Також, судом встановлено, що у період відсторонення позивачу ОСОБА_1 відповідачем не здійснювалося нарахування заробітної плати та її виплата.

Вказані обставини визнаються сторонами, тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з копії довідки про доходи від 29.12.2021 року, середньомісячна заробітна плата позивача, який займає посаду електромеханіка (тягової підстанції) виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» складає 13061,73 грн. (а.с.12).

23.12.2021 року позивач не надав представнику роботодавця документу, який підтверджує щеплення проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 за формою №028-1/о, виданого закладом охорони здоров`я, що вбачається із акту від 23.12.2021 року, складеного у м. Жмеринка начальником ЕЧЕ-26,34 ОСОБА_2 , начальником сектору ОСОБА_3 , працівника відділу кадрів ОСОБА_4 (а.с.65).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечив факту, що він ознайомлений із вказаним актом.

З вказаного акту вбачається, що позивачеві роз`яснено правові наслідки відсторонення від роботи внаслідок ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати, та повідомлено про те, що він буде допущений до роботи за умови пред`явлення ним документа, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 за формою №028-1/о, виданого закладом охорони здоров`я.

На підставі вказаного акту видано подання від 23.12.2021 року №3780, яке, як і акт про відмову від пред`явлення документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, стало підставою для ухвалення роботодавцем рішення про відсторонення позивача від роботи через ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при відстороненні ОСОБА_1 від роботи роботодавець діяв правомірно, а позивачем не надано доказів протилежного, тому відсторонення позивача не призвело до порушення права на працю.

Оскільки суд дійшов висновку, що відсторонення від роботи позивача було здійснено відповідачем відповідно до норм чинного законодавства, а дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зупинена до завершення воєнного стану в Україні, і відсутні підстави для визнання наказу про відсторонення ОСОБА_1 незаконним та його скасування до проведення позивачем профілактичних щеплень проти COVID-19 або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, то і вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за період відсторонення в сумі 12438 грн. (похідна позовна вимога) задоволенню не підлягає.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники серед іншого і підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонений. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відстороненню від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «Керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Зазначені постанови Кабінету Міністрів України в установленому законом порядку скасовані не були.

Даними наказами також визначений порядок відсторонення працівника шляхом видання наказу або розпорядження керівником державного органу або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особи, яка відсторонюється.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03), у якому ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

У рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» [GC] заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим відповідно до закону; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Вінницький апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відсторонюючи позивача, відповідач діяв у спосіб та в межах повноважень, передбачених законом, зокрема частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України. У наказі про відсторонення зазначені підстави та строк такого відсторонення.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимога відповідача про зобов`язання працівників надати роботодавцю докази щодо щеплення є незаконною, оскільки в силу статті 32 Конституції України та статті 286 ЦК України, статті 11 Закону України «Про інформацію» керівник не вправі вимагати у працівника інформацію щодо проведення відносно нього медичних маніпуляцій, колегія суддів не вважає таким, що дає правові підстави для часткового задоволення позовних вимог, оскільки вимагати інформацію про обов`язкове щеплення, роботодавець не вдався до збирання конфіденційної інформації та передусім таємниці про стан здоров`я працівника, а зажадав лише тієї, що являла собою вимушену необхідність.

Доводи позивача про те, наказ № 742 АТ «Укрзалізниця» від 23.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 є незаконним, оскільки внаслідок його винесення порушено конституційне право позивача на працю та вчинено дискримінацію за ознакою стану здоров`я, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, адже вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, так як таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

У даному випадку індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, в тому числі співробітників та осіб, які користуються послугами залізниці, мають право на безпечне користування транспортом і відповідно до чинного законодавства не підлягають вакцинації.

Отже, відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідно до норм чинного законодавства, тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та є аналогічними тим, що зазначались позивачем в суді першої інстанції, їм була надана оцінка в рішенні суду першої інстанції, з якою погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 березня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Поновити дію рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 березня 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 20 липня 2022 року.