Справа № 189/461/21

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.07.2022 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Степанової О.С.

при секретарі Комеристій І.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 15.08.2019 року,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4 , на підставі угоди про надання правової допомоги від 14.09.2021 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 17.02.2021 року вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (справа № 189/511/20) набрав законної сили відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2021 року. Позивач, визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні. Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області було встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння допустив зіткнення з транспортним засобом, під керуванням ОСОБА_5 , який наближався до перехрестя проїжджих частин по головній дорозі. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 19/104-9/2/443 від 27.03.2020 року дії водія автомобіля марки «Газ-24», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.1 та п. 16.11 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо - транспортної пригоди, в результаті якої пасажиру автомобіля марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 завдано тілесні ушкодження, що відносяться до категорії тяжких, які є небезпечні для життя. Згідно висновку судово-медичної експертизи №15-2020 р. Е від 24.01.2020 року у ОСОБА_1 станом на 06.06.2019 року були тілесні ушкодження, які по своєму характеру відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя. Для відновлення свого здоров`я хоча б частково, скаліченого внаслідок ДТП з вини відповідача, позивач має постійно лікуватися, в результаті чого витрачати дуже великі кошти. За весь період лікування, для відновлення свого здоров`я позивачем сплачено грошові кошти на загальну суму 821 634 грн., що є матеріальною шкодою завданою внаслідок вчиненого кримінального правопорушення. Окрім цього, позивач вважає, що протиправними діями відповідача його моральному здоров`ю спричинено значної шкоди, тому що позивач ОСОБА_1 постійно вимушений терпіти нестерпний фізичний біль, внаслідок інвалідності позбавлений можливості жити нормальним повноцінним життям, постійно відчуває негативні емоції, психічні переживання. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач поніс значні моральні та фізичні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок та бажань, які він міг би реалізувати. Враховуючи присутність психологічно травмуючого фактору (неправомірних дій відповідача), користуючись принципами розумності та справедливості, позивач оцінює розмір моральної шкоди, який дорівнює 200 000 грн. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 821 634 грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме у розмірі 1/3 частини лише належним чином доведених та у передбаченому законом порядку підтверджених позовних вимог щодо відшкодування на користь ОСОБА_1 матеріальних збитків пов`язаних із лікуванням останнього, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник відповідача вважає, що вимоги позивача є необґрунтовані.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав викладених в ньому. Крім того, просила при стягненні з відповідача матеріальної шкоди врахувати суму, яка була виплачена страховою в розмірі 140 000 грн. та 40 000 гривень, які відповідач ОСОБА_3 сплатив при розгляді кримінального провадження відносно нього. Також пояснила, що після ДТП з вини відповідача, ОСОБА_1 має постійно лікуватися. Поніс значні моральні та фізичні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок та бажань, які він міг би реалізувати. На даний час позивач знаходиться у тяжкому стані, потребує постійного догляду та нагляду. Він ніколи не буде ходити. Терпить нестерпний фізичний біль, постійно відчуває негативні емоції, психічні переживання. На лікування позивача потрібні великі кошти, яких на даний час не вистачає навіть на придбання ліків.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково у розмірі 1/3 частини стягнення матеріальної шкоди, лише належним чином доведених та у передбаченому законом порядку підтверджених позовних вимог. Крім того, вважають, що інші 2/3 частини позовних вимог щодо відшкодування на користь позивача матеріальних збитків пов`язаних із лікуванням останнього, а саме по 1/3 мають нести водій ОСОБА_5 , який перевозив в якості пасажира позивача ОСОБА_1 у багажному відділенні автомобіля не призначеного для перевезення пасажирів, а також особисто позивач. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не визнали в повному обсязі. Посилалися на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він є власником автомобіля Форд-Транзит. 06.06.2019 року він їхав ввечері з роботи, з с. Демуріне до смт. Покровське, через с. Гаврилівка зі своїми товаришами, які також перебували в автомобілі. У кабіні автомобіля перебували він (на водійському місці), на пасажирських місцях - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У вантажному відсіку автомобіля, який не обладнаний для перевезення пасажирів, перебував ОСОБА_1 . В цей час побачив автомобіль марки «Волга» білого кольору, який раптом різко виїхав з другорядної дороги, він застосував екстрене гальмування, автомобіль «Волга» вдарила боковою правою стороною в передню частину автомобіля «Форд-Транзит», внаслідок чого сталася дорожньо транспортна пригода. Через 8 місяців після дорожньо транспортної пригоди, відносно нього було складено адміністративний протокол за перевищення швидкості на 10 км, який рішенням суду був скасований. Він допомагає та буде допомагати позивачу матеріально.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, пояснення свідка, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має першу групу інвалідності А, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 (а.с. 7).

Так, вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року, ОСОБА_3 визнано винним у винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Цивільний позов прокурора Литвиненка В.В. до обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_3 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. 1.1. Мечникова» ДОР» кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_1 в розмірі 164085,18 грн. (сто шістдесят чотири тисячі вісімдесят п`ять гривень вісімнадцять копійок) (а.с. 18-22).

Вказаним вироком встановлено, що 06.06.2019 року, близько 20:00 години, водій ОСОБА_3 керував технічно справним автомобілем марки «ГАЗ - 24», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим грубо порушив вимоги п. п. а) п.2.9 Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких водію забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, рухався по другорядній дорозі, по вулиці Перемоги в напрямку до вулиці Кошового в с. Гаврилівка Покровського району Дніпропетровської області. На перехресті з вулицею Кошового ОСОБА_3 , який керував автомобілем марки «ГАЗ-24», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 20 км/год, враховуючи вказівки дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил Дорожнього руху України, повинен був діяти відповідно до вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху. Отже, при виїзді з другорядної дороги - вул. Перемоги на головну дорогу - вул. Кошового, ОСОБА_3 повинен був переконатися в безпеці руху і дати дорогу транспортному засобу - автомобілю марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що наближався до перехрестя по головній дорозі з правого від нього боку, зі швидкістю 60 км/год., однак не надав тому переваги у русі, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, не передбачив можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, допустив зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який наближався до перехрестя проїжджих частин по головній дорозі вул. Кошового в с. Гаврилівка Покровського району з правого від нього боку, хоча повинен був і міг це зробити. При цьому у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля марки «ГАЗ-24», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 , виконуючи вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти даній дорожньо-транспортній пригоді.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №19/104-9/2/443 від 27.03.2020 року, дії водія автомобіля марки «ГАЗ-24», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.1 та п. 16.11 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пасажиру автомобіля марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , відповідно до висновку експерта №15-2020р. Е від 24.01.2020 року заподіяні тілесні ушкодження, у вигляді: закритої спинно - мозкової травми, забію спинного мозку, переломо-вивиху на рівні С4- С5, /стан після операції від 07.06.2019 року/: стабілізація переломо-вивиху. Травма утворилась верхнім паропарезом, порушенням чутливості. Тілесні ушкодження утворились від дії тупого твердого предмету /предметів/ або при ударі об такий /такі/, можливо в умовах дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.06.2019 року при позамежному зміщенні голови. По своєму характеру виявлені тілесні ушкодження у потерпілого відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни (а.с. 24-28).

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, протиправність дій ОСОБА_3 , його вина та причинно-наслідковий зв`язок між завданою матеріальною шкодою та шкодою, заподіяною ушкодженням здоров`я ОСОБА_1 внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 , підтверджуються встановленими вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15.12.2020 року по справі №189/511/20 обставинами, що набрав законної сили 17.02.2021 року.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.22 ЦК визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1177 даного Кодексу, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 після вчинення відносно нього кримінального правопорушення ОСОБА_3 на лікування та реабілітацію були витрачені грошові кошти на загальну суму 794 799,83 грн., які складаються з наступного:

- 458 311 грн. - лікування з 31.12.2019 року по 05.02.2020 року в НПЦН «Нодус» м. Бровари Київської області, що підтверджується копією договору про надання медичних послуг №267 від 31.12.2019 року (а.с. 29-34); копіями додаткових угод до договору про надання медичних послуг (а.с. 40,42,43,44,45,46,47,49,51); копіями рахунків-фактур (а.с. 51);

- 129 464,98 грн. реабілітація з 27.07.2020 року по 25.08.2020 року в центрі «Модричі» Львівської області, що підтверджується копією договору про надання медичних послуг №24659 від 23.07.2020 року (а.с. 74); копіями актів надання послуг (а.с. 75,76,77,78,79,80);

- 26 063,94 грн. ліки під час лікування вдома з лютого по червень 2020 року, з липня по грудень 2020 року, що підтверджується копіями чеків (а.с. 104-109);

- 25 672 грн. вартість електровізка та його транспортування, що підтверджується копіями чеків (а.с. 116,117);

- 15 000 грн. вартість операції у Трускавецькій районній лікарні Львівської області, що підтверджується копіями чеків (а.с. 118-119);

- 43300 грн - вартість послуг з транспортування, що підтверджується копіями актів виконаних робіт; копією договору №03/02 від 05.02.2020 року (а.с. 123-126);

- 96987,91 грн. - на лікування з 06.06.2019 року по 30.12.2019 року в ОКБ ім. Мечникова (а.с. 215,216-218).

Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено завдану позивачу внаслідок ДТП, що сталася з вини відповідача матеріальну шкоду на суму 794 799,83 грн.

Доводи відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про недоведеність позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, слід зазначити, що вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року, з ОСОБА_3 стягнуто на користь Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. 1.1. Мечникова» ДОР» кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_1 в розмірі 164085,18 грн. (сто шістдесят чотири тисячі вісімдесят п`ять гривень вісімнадцять копійок), однак судом встановлено, що позивачем особисто на лікування в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР» були витрачені додаткові кошти, які не відносяться до коштів витрачених лікарнею.

Також доводи представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо відшкодування матеріальних збитків водієм автомобіля «Ford Transit» ОСОБА_5 суд вважає безпідставними, оскільки у п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, однак в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 був причетним до дій, які завдали шкоди ОСОБА_1 , з клопотанням про залучення співвідповідача ОСОБА_5 до участі у даній справі позивач не звертався, тому не доведено, що ОСОБА_5 повинен відшкодовувати ОСОБА_1 завдану ОСОБА_3 шкоду.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути матеріальну шкоду в розмірі 614 799,83 грн. з урахуванням 140 000 грн. відшкодованих страховою та 40 000 грн., які були виплачені відповідачем при розгляді кримінального провадження відносно нього, що не заперечувалось сторонами, тому позов у цій частині підлягає задоволенню частково.

Крім того, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода, спричинена позивачу внаслідок ДТП, що сталася з вини відповідача, з огляду на наступне.

Положеннями п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивач вказує на те, що моральна шкода складає 200 000,00 грн, які він просить стягнути з відповідача.

В той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань ОСОБА_1 , який після вказаних подій, зокрема, отримання ним тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя, постійно переносить негативні моральні, психічні переживання та негативні емоції, які незадовільно впливають на стан здоров`я ОСОБА_1 , хід життя позивача ОСОБА_1 був порушений, позивач потребує додаткових зусиль для організації свого життя.

Окрім цього, ОСОБА_1 постійно вимушений терпіти нестерпний фізичний біль, внаслідок інвалідності позбавлений можливості жити нормальним повноцінним життям, а значні моральні та фізичні втрати, які поніс позивач, призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок та бажань, які він міг би реалізувати.

Враховуючи характер і глибину фізичних, душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс позивач ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням ним тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя, їх тривалість, які безумовно потягли за собою заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає у порушенні його звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю, а тому останній має право на відшкодування моральної шкоди, тому суд приходить до переконання, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз та виходячи з міркувань розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 180 000 грн., тому позов в цій частині слід задовольнити частково.

Доводи відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про недоведеність позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в загальному розмірі 8 847, 99 грн., а саме: 6147,99 грн., в частині задоволеної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та 2700,00 грн., в частині задоволеної вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач при зверненні з позовом до суду звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 23, 1167, 1187, 1188, 1195 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (уродженця с. Гаврилівка Покровського району Дніпропетровської області) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), матеріальну шкоду в розмірі 614 799,83 грн. (шістсот чотирнадцять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять гривень 83 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (уродженця с. Гаврилівка Покровського району Дніпропетровської області) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), моральну шкоду в розмірі 180 000,00 грн. (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (уродженця с. Гаврилівка Синельниківського (Покровського) району Дніпропетровської області) на користь держави судовий збір у розмірі 8 847,99 грн. (вісім тисяч вісімсот сорок сім гривень 99 коп).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.07.2022 року.

Суддя: О.С. Степанова

13.07.2022