ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1798/22 Справа № 205/8443/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля про стягнення зарплати, надбавки, індексації, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за несвоєчасно виплачену зарплату, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та індексацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля (далі ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля) про стягнення зарплати, надбавки, індексації, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за несвоєчасно виплачену зарплату, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та індексацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що він працював у ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля на посаді бухгалтера з 07 серпня 2001 року, був змушений звільнитись за власним бажанням з займаної посади згідно статті 38 КЗпП України з 11 квітня 2003 року.

Вказував, що з метою перевірки правомірності та повноти нарахування йому заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат за період роботи у відповідача, а також повноти надання відповідачем зазначеної інформації до Пенсійного фонду України, 28 травня 2019 року ним було направлено запит до ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля.

Отримавши відповідь на запит, ним було встановлено факти грубого порушення відповідачем трудового законодавства, зокрема положень КЗпП України, Закону України Про оплату праці, Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Закону України Про відпустки, Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплат, Закону України Про колективні договори і угоди тощо.

Вказував, що у порушення вимог статей 3, 11 Закону України Про оплату праці, пункту 2.2. Генеральної угоди від 16 січня 2002 року, статей 2, 95 КЗпП України, нарахування заробітної плати у ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля, починаючи з липня 2002 року, проводилось виходячи з посадового окладу 150 грн., що нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати, гарантованого державою, оскільки з 01 липня 2002 року по 31 грудня 2002 року мінімальна заробітна плата складала 165 грн., з 01 січня 2003 року по дату звільнення 185 грн.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь: ненараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату за фактично відпрацьований час згідно встановленої законодавством норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в сумі 208,29 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату за фактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні у зв`язку з заниженням посадового окладу в сумі 69,32 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні персональну надбавку у розмірі 10 % до заробітної плати за фактично відпрацьований час в межах встановленої норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в сумі 20,85 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму в сумі 6,25 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1,67 грн.; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату та інші належні до фонду оплати праці виплати у зв`язку з заниженням посадового окладу та непроведенням індексації заробітної плати за період роботи станом на 03 березня 2020 року в розмірі 1 509,87 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (по лютий 2020 року включно) в сумі 2 289 971,19 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2002 року по квітень 2003 року складав більше, ніж встановлено Законами України Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік та Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік. Тому є безпідставними посилання позивача на те, що у період з липня 2002 року по квітень 2003 року розмір його заробітної плати був нижчим встановленого розміру мінімальної заробітної плати, гарантованого державою.

Також судом встановлено, що 16 січня 2002 року між Кабінетом Міністрів України, Конфедерацією роботодавців України та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями на 2002-2003 роки укладено Генеральну угоду, відповідно до пункту 2.2. якої сторони домовилися визначити ставки (оклади) працівників загальних (наскрізних) професій і посад у галузевих угодах. При цьому мінімальні розміри ставок (окладів) мають встановлюватися на рівні не нижче від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік.

Разом з тим професійна спілка працівників космічного та загального машинобудування України, до якої належить профспілкова організація ДКБ Південне, до цієї Генеральної угоди не приєднувалась.

Встановивши, що при звільненні ОСОБА_1 з ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля останньому відповідачем було у повному обсязі виплачено всі передбачені чинним законодавством виплати, проаналізувавши положення чинного законодавства України, з урахуванням наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також суд зауважив, що підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності відсутні, оскільки згідно статті 225 КЗпП України працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що суд першої інстанції, проаналізувавши норми законодавства щодо спірних правовідносин, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля при звільненні позивача було в повному обсязі виплачено всі передбачені чинним законодавством виплати.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року скасовано.

Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог статей 3, 11 Закону України Про оплату праці, пункту 2.2. Генеральної угоди від 16 січня 2002 року, статей 2, 95, 97 КЗпП України, Закону України Про колективні договори і угоди від 01 липня 1993 року № 3356-ХІІ нарахування заробітної плати відповідачем, починаючи з липня 2002 року, проводилося виходячи з величини посадового окладу 150 грн., що нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати, гарантованого державою, оскільки з 01 липня 2002 року по 31 грудня 2002 року мінімальна заробітна плата складала 165 грн., з 01 січня 2003 року по дату звільнення позивача 185 грн. Таким чином розмір посадового окладу, як базової величини для нарахування основного та додаткового заробітку, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат з 01 липня 2002 року по 31 грудня 2002 року був занижений на 15 грн., а з 01 січня 2003 року по дату звільнення позивача на 35 грн., що призвело до заниження нарахувань та до невиплати при звільненні ОСОБА_1 відповідних сум заробітної плати та інших виплат, що входять до складу фонду оплати праці.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду бухгалтера у ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля з 07 серпня 2001 року на підставі наказу від 06 серпня 2001 року № 1782к (а.с.11, т.1).

Наказом ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля від 10 квітня 2003 року № 930к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.14, т.1).

Відповідно до пункту 2.4. Колективного договору між Генеральним конструктором Генеральним директором і профспілковим комітетом ДКБ Південне на 1998 рік, Генеральний конструктор Генеральний директор проводить за узгодженням з профкомом підприємства установлення схем посадових окладів, систем оплати праці.

Згідно пункту 4.1. Колективного договору оплата праці працівників не може бути нижче рівня мінімально гарантованих посадових окладів (ставок), доплат і надбавок, передбачених додатком № 1.

Додатком № 1 до Колективного договору встановлено Схеми мінімальних посадових окладів, діючих з 01 жовтня 1997 року.

Наказом Генерального конструктора Генерального директора ДКБ Південне від 23 березня 2001 року № 418, погодженого у тому числі і головою профспілкового комітету ДБК Південне, з 01 квітня 2001 року встановлено збільшення в середньому на 25 % гарантовані посадові оклади (тарифні ставки) службовцям і робітникам у відповідності до схеми посадових окладів (тарифів), наведених в додатку до наказу.

Вищезазначеним додатком (Схеми мінімальних гарантованих посадових окладів службовців, тарифні ставки та оклади робітників підрозділів ДКБ Південне з 01 квітня 2001 року) спеціалістам без категорії (пункт 20), встановлено місячний посадовий оклад в розмірі 150 грн.

Згідно додатку № 1 до наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу від 06 серпня 2001 року № 1782к встановлено його посадовий оклад у розмірі 150 грн. З даним наказом та додатком ОСОБА_1 був ознайомлений та відповідно погодився на такі умови праці (а. с.11-12, т.1).

16 січня 2002 року між Кабінетом Міністрів України, Конфедерацією роботодавців України та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями на 2002-2003 роки укладено Генеральну угоду, відповідно до пункту 2.2. якої сторони домовилися визначити ставки (оклади) працівників загальних (наскрізних) професій і посад у галузевих угодах. При цьому мінімальні розміри ставок (окладів) мають встановлюватися на рівні не нижче від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік.

Додаток 1 до цієї Генеральної угоди містить перелік профспілок та профспілкових об`єднань суб`єктів Генеральної угоди на 2002-2003 роки, до якого входять: Федерація професійних спілок України та її членські організації; Професійна спілка авіабудівників України; Професійна спілка авіапрацівників України; Професійна спілка працівників автомобільного транспорту та шляхового господарства України; Професійна спілка працівників агропромислового комплексу України; Всеукраїнська профспілка працівників державної податкової служби; Незалежна галузева профспілка енергетиків України; Профспілка працівників Національної академії наук України; Незалежна профспілка фермерів та приватних землевласників України; Профспілка працівників митних органів; Профспілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України; Незалежна професійна спілка України; Всеукраїнська профспілка промисловців та підприємців; Об`єднання вільних профспілок залізничників України; Профспілка Асоціація льотного складу цивільної авіації України; Вільна профспілка машиністів України; Всеукраїнська національна профспілка «Футболісти України»; Всеукраїнська незалежна профспілка.

Також Додатком 4 до Генеральної угоди на 2002-2003 роки передбачено порядок приєднання до Генеральної угоди інших професійних спілок України.

Витяг із постанови Центрального комітету профспілки працівників космічного та загального машинобудування України від 11 листопада 2019 року (протокол № 74) підтверджує і належність первинної профспілкової організації Державного конструкторського бюро Південне, як організаційної ланки до Всеукраїнської громадської організації професійної спілки працівників космічного та загального машинобудування України.

Встановлено, що професійна спілка працівників космічного та загального машинобудування України до цієї Генеральної угоди на 2002-2003 роки не приєднувалась.

З розрахункових листів по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 липня 2002 року по 11 квітня 2003 року вбачається, що у липні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 414,16 грн., з яких: оклад 85,95 грн., робота у вихідні дні 25,98 грн., чергова відпустка/компенсація невикористаної відпустки 134,63 грн., надбавка за диплом з відзнакою 8,50 грн., премія 50 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у серпні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 318,11 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 43,11 грн., надбавка за диплом з відзнакою 5 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у вересні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 337,06 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 57,05 грн., надбавка за диплом з відзнакою 5 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у жовтні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 345,02 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 25,03 грн., надбавка за диплом з відзнакою 14,66 грн., премія 50 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у листопаді 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 289,43 грн., з яких: оклад 146,59 грн., робота у вихідні дні 68,18 грн., надбавка за диплом з відзнакою 14,66 грн., надбавка 60 грн.; у грудні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 257,12 грн., з яких: оклад 143,44 грн., робота у вихідні дні 39,34 грн., надбавка за диплом з відзнакою 14,34 грн., надбавка 60 грн.; у січні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 344,23 грн., з яких: оклад 70,96 грн., робота у вихідні дні 43,11 грн., учбова відпустка 163,06 грн., надбавка за диплом з відзнакою 7,10 грн., надбавка 60 грн.; у лютому 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 285 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 60 грн., надбавка за диплом з відзнакою 15 грн., надбавка 60 грн.; у березні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 405,38 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 60,38 грн., надбавка за диплом з відзнакою 15 грн., надбавка 60 грн., надбавка 120 грн.; у квітні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 449,65 грн., з яких: оклад 71,86 грн., робота у вихідні дні 14,37 грн., чергова відпустка/компенсація невикористаної відпустки 356,23 грн., надбавка за диплом з відзнакою 7,19 грн.

При звільненні ОСОБА_1 з ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля останньому відповідачем було у повному обсязі виплачено всі передбачені чинним законодавством виплати.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2002 року по квітень 2003 року складав більше, ніж встановлено Законами України Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік та Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік. Тому є безпідставними посилання позивача на те, що у період з липня 2002 року по квітень 2003 року розмір його заробітної плати був нижчим встановленого розміру мінімальної заробітної плати, гарантованого державою.

Також судом встановлено, що 16 січня 2002 року між Кабінетом Міністрів України, Конфедерацією роботодавців України та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями на 2002-2003 роки укладено Генеральну угоду, відповідно до пункту 2.2. якої сторони домовилися визначити ставки (оклади) працівників загальних (наскрізних) професій і посад у галузевих угодах. При цьому мінімальні розміри ставок (окладів) мають встановлюватися на рівні не нижче від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік.

Разом з тим професійна спілка працівників космічного та загального машинобудування України, до якої належить профспілкова організація ДКБ Південне, до цієї Генеральної угоди не приєднувалась.

Встановивши, що при звільненні ОСОБА_1 з ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля останньому відповідачем було у повному обсязі виплачено всі передбачені чинним законодавством виплати, проаналізувавши положення чинного законодавства України, з урахуванням наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також суд зауважив, що підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності відсутні, оскільки згідно статті 225 КЗпП України працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, колегія суддів погодитися з такими висновками суду не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про оплату праці (тут і далі у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України Про оплату праці до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 5 Закону України Про оплату праці передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.

За змістом статті 6 Закону України Про оплату праці основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, що встановлюється у розмірі, не нижчому ніж визначений генеральною (галузевою) угодою; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники) розробляються Міністерством праці України. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України Про оплату праці договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України Про колективні договори і угоди.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України Про оплату праці (форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво органом.

Згідно зі статтею 16 Закону України Про оплату праці на підприємствах і організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 18 Закону України Про оплату праці розміри ставок (окладів) працівників загальних (наскрізних) професій і посад встановлюються на умовах, визначених колективним договором, з дотриманням гарантій, встановлених законодавством і генеральною, галузевою, регіональною угодами.

Відповідно до статті 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів), що встановлюються у розмірах, не нижчих ніж визначені генеральною, галузевою (регіональною) угодою.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

За загальними положеннями Генеральної угоди, укладеної 16 січня 2002 року між Кабінетом Міністрів України, Конфедерацією роботодавців України та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями на 2002-2003 роки (далі Генеральна угода), угода спрямована на удосконалення колективно-договірного регулювання соціально-трудових відносин, розвиток соціального партнерства, реалізацію конституційних прав і гарантій працівників і роботодавців.

Сторони визнають, що цією угодою встановлюються соціально-трудові гарантії для найманих працівників на державному рівні, регулюються виробничі, трудові і соціально-економічні відносини між найманими працівниками і роботодавцями та відповідальність сторін за виконання досягнутих домовленостей.

Положення цієї угоди діють безпосередньо і поширюються на підприємства, установи і організації всіх форм власності.

Прийняті за цією угодою зобов`язання та домовленості є обов`язковими для виконання сторонами.

Положення цієї угоди є обов`язковими як мінімальні гарантії також для застосування під час ведення колективних переговорів і укладення колективних договорів та галузевих і регіональних угод.

Угода набирає чинності з 01 січня 2002 року і діє до укладення нової або перегляду цієї угоди.

Відповідно до пункту 2.2. Генеральної угоди сторони домовилися визначити ставки (оклади) працівників загальних (наскрізних) професій і посад у галузевих угодах. При цьому мінімальні розміри ставок (окладів) мають встановлюватися на рівні не нижче від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік (а.с.145-150 т.1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на пункт 2.2. Генеральної угоди, як на підставу неправильного визначення йому посадового окладу, як базової величини для нарахування основного та додаткового заробітку, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат у період його роботи у відповідача, що, на думку позивача, призвело до невиплати йому при звільненні у повному обсязі відповідних сум заробітної плати та інших виплат, що входять до складу фонду оплати праці.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що професійна спілка працівників космічного та загального машинобудування України до Генеральної угоди на 2002-2003 роки не приєднувалась, тому пункт 2.2. цієї угоди не є обов`язковим для виконання відповідачем, а при звільненні позивачу в повному обсязі виплачено всі передбачені чинним законодавством виплати.

Судом апеляційної інстанції установлено, що наявний в матеріалах справи Додаток 1 до Генеральної угоди містить перелік профспілок та профспілкових об`єднань суб`єктів Генеральної угоди на 2002-2003 роки, до якого входить Федерація професійних спілок України та її членські організації, зокрема, професійна спілка працівників космічного та загального машинобудування України (а.с.150-152, т.1).

Витягом з постанови Центрального комітету профспілки працівників космічного та загального машинобудування України від 11 листопада 2019 року (протокол № 74) підтверджено належність первинної профспілкової організації Державного конструкторського бюро Південне, як організаційної ланки до Всеукраїнської громадської організації професійної спілки працівників космічного та загального машинобудування України (а.с.156 т.1).

З розрахункових листів по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 липня 2002 року по 11 квітня 2003 року вбачається, що у липні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 414,16 грн., з яких: оклад 85,95 грн., робота у вихідні дні 25,98 грн., чергова відпустка/компенсація невикористаної відпустки 134,63 грн., надбавка за диплом з відзнакою 8,50 грн., премія 50 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у серпні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 318,11 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 43,11 грн., надбавка за диплом з відзнакою 5 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у вересні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 337,06 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 57,05 грн., надбавка за диплом з відзнакою 5 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у жовтні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 345,02 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 25,03 грн., надбавка за диплом з відзнакою 14,66 грн., премія 50 грн., надбавка 60 грн., надбавка 50 грн.; у листопаді 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 289,43 грн., з яких: оклад 146,59 грн., робота у вихідні дні 68,18 грн., надбавка за диплом з відзнакою 14,66 грн., надбавка 60 грн.; у грудні 2002 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 257,12 грн., з яких: оклад 143,44 грн., робота у вихідні дні 39,34 грн., надбавка за диплом з відзнакою 14,34 грн., надбавка 60 грн.; у січні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 344,23 грн., з яких: оклад 70,96 грн., робота у вихідні дні 43,11 грн., учбова відпустка 163,06 грн., надбавка за диплом з відзнакою 7,10 грн., надбавка 60 грн.; у лютому 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 285 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 60 грн., надбавка за диплом з відзнакою 15 грн., надбавка 60 грн.; у березні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 405,38 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 60,38 грн., надбавка за диплом з відзнакою 15 грн., надбавка 60 грн., надбавка 120 грн.; у квітні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 449,65 грн., з яких: оклад 71,86 грн., робота у вихідні дні 14,37 грн., чергова відпустка/компенсація невикористаної відпустки 356,23 грн., надбавка за диплом з відзнакою 7,19 грн. (а.с.18-25 т.1).

Отже, апеляційним судом установлено, що позивачу було встановлено ставку (оклад) на час роботи у відповідача на рівні, нижчому від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік, без дотриманням гарантій, встановлених законодавством і Генеральною угодою на 2002-2003 роки.

Встановивши зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що у порушення вимог статей 3, 11 Закону України Про оплату праці, пункту 2.2. Генеральної угоди від 16 січня 2002 року, статей 2, 95 КЗпП України, нарахування заробітної плати позивачу у ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля, починаючи з липня 2002 року, проводилось виходячи з посадового окладу 150 грн., що нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати, гарантованого державою, оскільки з 01 липня 2002 року по 31 грудня 2002 року мінімальна заробітна плата складала 165 грн., з 01 січня 2003 року по дату звільнення 185 грн.

Статтею 10 Закону України Про оплату праці розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік під час затвердження Державного бюджету України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які об`єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди. Розмір мінімальної заробітної плати переглядається залежно від зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги за угодою сторін колективних переговорів.

Статтею 1 Закону України Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік визначено, що з 01 січня 2002 року розмір мінімальної заробітної плати становить 140 грн. на місяць, а з 01 липня 2002 року 165 грн. на місяць.

Відповідно до статті 1 Закону України Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік встановлено з 01 січня 2003 року розмір мінімальної заробітної плати 185 грн. на місяць, а з 01 грудня 2003 року 237 грн. на місяць.

З урахуванням наведеного, ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля не нарахувало та не виплатило при звільненні ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 285,53 грн., яка складається із:

1) суми ненарахованої та невиплаченої при звільненні заробітної плати за фактично відпрацьований час згідно встановленої законодавством норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 208,29 грн., розрахунок якої було проведено виходячи з наявної інформації про діючі розміри мінімальної заробітної плати за відповідний розрахунковий місяць та наданої відповідачем інформації у розрахункових листках.

Період, за який нарахована заробітна платаНарахована заробітна плата за фактично відпрацьований час в межах норми згідно розрахункових листківФактично відпрацьований час в межах норми згідно розрахункових листківКількість робочих годин у відповідному місяці за встановленою законодавством нормоюМінімальна заробітна плата (сума посадового окладу) згідно галузевої угодиСума ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований час в межах норми у зв`язку з заниженням посадового окладу
Липень 200285,05104,75184165,008,88
Серпень 2002150,00167,00167165,0015,00
Вересень 2002150,00168,25168165,0015,25
Жовтень 2002150,00191,75184165,0021,95
Листопад 2002146,59172,00168165,0022,34
Грудень 2002143,44175,00175165,0021,56
Січень 200370,9679,00167185,0016,55
Лютий 2003150,00160,00160185,0035,00
Березень 2003150,00159,00159185,0035,00
Квітень 200371,8680,00167185,0016,76
Всього 208,29

Приклад розрахунку за липень 2002 року: (165,00 / 184 х 104,75) - 85,05 = 8,88 грн.

2) суми ненарахованої та невиплаченої при звільненні заробітної плати за фактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 69,32 грн., розрахунок якої було проведено виходячи з наявної інформації про діючі розміри мінімальної заробітної плати за відповідний розрахунковий місяць та наданої відповідачем інформації у розрахункових листках.

Період, за який нарахована заробітна платаНарахована заробітна плата за відпрацьований час понад норму у вихідні та святкові дні згідно розрахункових листківФактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні згідно розрахункових листківКількість робочих годин у відповідному місяці за встановленою законодавством нормоюМінімальна заробітна плата (сума посадового окладу) згідно галузевої угодиСума ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні у зв`язку з заниженням посадового окладу
Липень 200225,9816,00184165,002,72
Серпень 200243,1124,00167165,004,32
Вересень 200262,0632,00168165,000,80
Жовтень 200225,0316,00184165,003,67
Листопад 200268,1840,00168165,0010,39
Грудень 200239,3424,00175165,005,92
Січень 200343,1124,00167185,0010,06
Лютий 200360,0032,00160185,0014,00
Березень 200360,3832,00159185,0014,09
Квітень 200314,378,00167185,003,35
Всього 69,32

Приклад розрахунку за липень 2002 року: ((165,00 / 184 х 16) х 2) - 25,98 = 2,72 грн.

3) суми ненарахованої та невиплаченої при звільненні індексації заробітної плати в межах прожиткового мінімуму в сумі 6,25 грн., виходячи з наступного розрахунку.

4) суми ненарахованої та невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку в сумі 1,67 грн.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції у порушення вимог статті 264 ЦПК України належним чином не перевірив доводів та заперечень сторін, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, взявши за основу лише наказ Генерального конструктора Генерального директора ДКБ Південне від 23 березня 2001 року № 418, додатком до якого є схеми мінімальних гарантованих посадових окладів службовців, тарифні ставки та оклади робітників підрозділів ДКБ Південне з 01 квітня 2001 року, у яких встановлено місячний посадовий оклад розмірі 150 грн., що є нижче від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік, без урахування гарантій, встановлених законодавством і Генеральною угодою на 2002-2003 роки, положення якої є обов`язковими для виконання відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин у справі.

Отже, суд першої інстанції, безспірно вказуючи, що професійна спілка працівників космічного та загального машинобудування України, до структури якої, зокрема, належить, первинна профспілкова організація відповідача, до Генеральної угоди на 2002-2003 роки не приєднувалась відмовив у позові, тим самим спір по суті не вирішив.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77-81, 83-87, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню: ненарахована та невиплачена при звільненні заробітна плата за фактично відпрацьований час згідно встановленої законодавством норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 208,29 грн.; ненарахована та невиплачена при звільненні заробітна плата за фактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 69,32 грн.; ненарахована та невиплачена при звільненні індексація заробітної плати в межах прожиткового мінімуму в сумі 6,25 грн.; ненарахована та невиплачена при звільненні компенсація за невикористану відпустку в сумі 1,67 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення ненарахованої та невиплаченої при звільненні персональної надбавки у розмірі 10 % до заробітної плати за фактично відпрацьований час в межах встановленої норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в сумі 20,85 грн.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 12, частиною 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2022 року витребувано у ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля: належним чином завірені табелі обліку робочого часу ОСОБА_1 за період з липня 2002 року по квітень 2003 року; письмову інформацію чи було передбачено до виплати ОСОБА_1 за час його роботи на підприємстві персональну надбавку у розмірі 10 % до заробітної плати, якщо так, то надати відповідні докази щодо розміру таких нарахувань та чим це передбачалося; письмову інформацію, який вид надбавки був передбачений згідно довідки про розрахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.07.2002 року по 11.04.2003 року (код 670, 671, 672), та яким нормативним актом це передбачалося та в якому розмірі, з обов`язковим наданням таких доказів та обґрунтувань.

На виконання ухвали апеляційного суду ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля повідомило, що документи, які витребовує суд не можуть бути надані, оскільки на підставі Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року № 41, були знищені відповідно до пунктів 54, 59 акту № 2 від 19 вересня 2007 року про виділення та знищення документів і справ, що не підлягають зберіганню, затвердженого головним інженером ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля ОСОБА_2 .

Щодо встановлення персональної надбавки у розмірі 10 % ОСОБА_1 , відповідач повідомив, що відповідно до додатку № 1 до наказу про прийом на роботу ОСОБА_1 було встановлено надбавку за диплом з відзнакою у розмірі 15,00 грн., надбавка у розмірі 10 % ОСОБА_1 не встановлювалась.

Стосовно надбавок за кодом 670, 671, 672, то дані надбавки при прийнятті на роботу не встановлювались ОСОБА_1 . Нарахування та виплата надбавок за кодом 670, 671, 672 залежала від багатьох чинників (характер роботи, складність, своєчасність виконання та ін.), які керівник ОСОБА_1 узагальнював та виходив з пропозицією до керівника підприємства наприкінці місяця. У разі задоволенні такої пропозиції, виносився наказ генерального директора про виплату надбавок, після чого формувалась відповідна відомість та здійснювалась виплата надбавки.

Позивач обгрунтовував своє право на отримання персональної надбавки у розмірі 10 % у відповідності до умов Колективного договору, однак не конкретизував у відповідності до якого пункту Договору.

Колегією суддів досліджено в ході розгляду справи Колективний договір який діяв на підприємстві у спірний період, однак саме умовами договору, не передбачено отримання персональної надбавки у розмірі 10 % по професії позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами наявність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь ненарахованої та невиплаченої при звільненні персональної надбавки у розмірі 10 % до заробітної плати за фактично відпрацьований час в межах встановленої норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в сумі 20,85 грн., а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з дня звільнення (12 квітня 2003 року) і по день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення про поновлення на роботі (14 липня 2022 року).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України Про оплату праці, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України Про оплату праці структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII Про державну статистику та Закону України Про оплату праці з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 10 Порядку № 100, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне визначити середній заробіток позивача з урахуванням відкоригованої заробітної плати за підвищеними у спірний період посадовими окладами бухгалтера ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля.

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу позивача за лютий 2003 року і березень 2003 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у квітні 2003 року.

Як убачається з довідки про доходи ОСОБА_1 , наданої відповідачем, сукупний дохід позивача у лютому 2003 року склав 285,00 грн., а у березні 2003 року 405,38 грн., а всього 690,38 грн.

Проте, ураховуючи висновку апеляційного суду в цій справі про те, що у спірному періоді нарахування заробітної плати позивачу проводилось виходячи з посадового окладу 150 грн., що нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати, гарантованого державою, оскільки з 01 липня 2002 року по 31 грудня 2002 року мінімальна заробітна плата складала 165 грн., з 01 січня 2003 року по дату звільнення 185 грн., колегія суддів здійснює розрахунок середньоденної заробітної плати, виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Так, у лютому та березні 2003 року посадовий оклад позивача повинен був становити 185,00 грн., проте згідно розрахункових листків у лютому 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 285 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 60 грн., надбавка за диплом з відзнакою 15 грн., надбавка 60 грн.; у березні 2003 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив 405,38 грн., з яких: оклад 150 грн., робота у вихідні дні 60,38 грн., надбавка за диплом з відзнакою 15 грн., надбавка 60 грн., надбавка 120 грн.

Таким чином, недоплата позивачу заробітної плати у лютому та березні 2003 року складає загалом 70,00 грн.

Отже, з урахуванням довідки про доходи ОСОБА_1 , наданої відповідачем, сукупний дохід позивача у лютому 2003 року та березні 2003 року повинен був складати 760,38 грн. (690,38 + 70,00 = 760,38).

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

760,38 грн. (сума заробітної плати за лютий 2003 року і березень 2003 року (з урахуванням законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати та без урахування податків і зборів)) : 40 (кількість робочих днів у лютому 2003 року і березні 2003 року) = 19,00 грн. (середньоденна заробітна плата).

Отже, середньоденна заробітна плата складає 19,00 грн.

Кількість робочих днів за вказаний період затримки розрахунку при звільненні складає 4966 робочі дні.

Відтак середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 квітня 2003 року по 14 липня 2022 року повинен становити 94 354,00 грн. (19,00 х 4966 = 94 354,00 грн.).

Разом з тим, визначаючи до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У вищевказаній постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

В цій справі позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2019 року, тобто зі спливом більш ніж 16 років після звільнення з роботи, яке мало місце 10 квітня 2003 року.

За матеріалами справи, судом апеляційної інстанції установлено, що під час звільнення позивач не заявляв про неправильність здійсненого з ним розрахунку, невиплату йому роботодавцем на день звільнення належних йому сум, не повідомляв роботодавця про наявність підстав для виплати йому компенсації за роботу у вихідні дні та святкові дні та про порушення у зв`язку з цим його трудових прав.

Сума невиплаченої заробітної плати (285,53 грн.), яку встановив суд апеляційної інстанції, є більш ніж у двісті разів меншою, ніж визначена судом апеляційної інстанції сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (94 354,00 грн.).

Визначаючи розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції враховує встановлені обставини справи, а також неістотність невиплаченої працівнику при звільненні заробітної плати в розмірі 285,53 грн. відносно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити вказаний розмір до 4 717,70 грн. (5 % від встановленого судом розміру середнього заробітку).

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2003-2019 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4 717,70 грн., визначеній апеляційним судом. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 761/13050/15-ц (провадження № 61-17917св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 жодним чином протягом більше аніж 16 років не заявляв про неправильність здійсненого з ним розрахунку та наявність невиплачених йому роботодавцем на день звільнення сум. Якби позивач дійсно вважав свої права порушеними та хотів відновити/захистити своє порушене право у зв`язку з невиплатою належних сум при звільненні, то останній здійснив б для цього хоча б якісь дії, а не чекав би 16 років, аби стягнути середній заробіток в значному більшому розмірі за спірний період.

Також, указаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та інші належні до фонду оплати праці виплати у зв`язку з заниженням посадового окладу та непроведенням індексації заробітної плати за період роботи станом на 03 березня 2020 року в розмірі 1 509,87 грн., колегія суддів приходить до висновку, що зазначені виплати не підлягають компенсації у порядку, визначеному Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши ДП Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля на користь ОСОБА_1 : ненараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату за фактично відпрацьований час згідно встановленої законодавством норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 208,29 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату за фактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 69,32 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму в сумі 6,25 грн.; ненараховану та невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1,67 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 квітня 2003 року по 14 липня 2022 року в розмірі 4 717,70 грн., а всього 5 003,23 грн. з утриманням із цих сум установлених законодавством податків та зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 9 605,00 грн. за перегляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року скасувати та увалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля про стягнення зарплати, надбавки, індексації, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за несвоєчасно виплачену зарплату, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та індексацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля на користь ОСОБА_1 :

- ненараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату за фактично відпрацьований час згідно встановленої законодавством норми у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 208,29 грн.;

- ненараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату за фактично відпрацьований час понад норми у вихідні та святкові дні у зв`язку з заниженням посадового окладу в розмірі 69,32 грн.;

- ненараховану та невиплачену при звільненні індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму в сумі 6,25 грн.;

- ненараховану та невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1,67 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 квітня 2003 року по 14 липня 2022 року в розмірі 4 717,70 грн., а всього 5 003,23 грн. з утриманням із цих сум установлених законодавством податків та зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 9 605,00 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко