Справа № 308/171/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря Бокотей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Комунальне шляхово-експлуатаційне підприємство» Ужгородської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до комунального підприємства «Комунальне шляхово-експлуатаційне підприємство» Ужгородської міської ради , місцезнаходження: 88000, м.Ужгород, вул.Проектна, буд.3 (далі відповідач), у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 24686,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.12.2020 о 10 год. 30 хв. по а/д Київ-Чоп 823км+950 м. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участі автомобіля «Hyndai і30» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням позивача, який належить його на праві власності, та вантажним автомобілем «КРАЗ 65055» д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є відповідач, та котрим керувала третя особа.

Вказує на те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2021 по справі №308/13842/20 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП. Відповідну обставину позивач вважає преюдиціальною для вирішення справи, що розглядається. Водночас згаданою ДТП позивачу завдано матеріальних збитків у розмірі 68320 грн.

Вказує на те, що 01.03.2021 позивачу перераховано суму страхового відшкодування у розмірі 44933,68 грн. на його банківський рахунок.

За наведених обставин вважає, що різницю між заподіяними збитками та отриманими сумами від страховика відповідача у розмірі 24686,32 грн. необхідно стягнути з відповідача. У цьому контексті посилається на те, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Наполягає на тому, що у спірних правовідносинах обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

27.01.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що на місце ДТП викликано незалежного, сертифікованого експерта, який провів оцінку пошкодження транспортного засобу та надав відповідний звіт з пооб`єктною оцінкою запчастин, годино-робіт тощо, який на даний час є чинним та не скасований позивачем. Вказує на те, що страхова компанія провела виплату коштів по відповідному звіту.

Зазначає про те, що позивачем не надано доказів вартості відновлювальних робіт по годинах. Також у долучених позивачем доказах вказана нова вартість запчастин. Натомість відповідний транспортний засіб підлягає амортизації, оскільки вважається таким, що був у використанні, а тому наявна різниця у вартості не обґрунтована.

Посилається на те, що позивачем не додано документу про вид діяльності підприємця, що проводив ремонт, а тому платіжні документи на підтвердження оплати за ремонтні роботи не є належними доказами.

Крім того, відсутній відповідний висновок, про те, що саме ДТП, спричинило додатковий ремонт автомобіля, а відтак доводи позивача є необґрунтованими.

Вказує на те, що ремонт автомобіля проведено через місяць після ДТП. Вважає, що не є належним відповідачем за поданим позовом.

02.02.2022 від третьої особи та представника відповідача надійшли пояснення, у яких вони проти позову заперечили. Пояснення обґрунтовані тим, що аналогічна справа з тими ж доказами, підставами та сумою відшкодування вже була предметом судового розгляду, а саме по справі №308/7922/21. При цьому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2021, яке набрало законної сили 13.01.2022, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі.

У судове засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

У судове засідання третя особа не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 06.01.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 13.06.2022 суд повернув заяву представника позивача про уточнення предмета позову та уточнення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

18.12.2020 о 10 год. 30 хв. по а/д Київ-Чоп 823км+950 м. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участі автомобіля «Hyndai і30» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням позивача, який належить його на праві власності, та вантажним автомобілем «КРАЗ 65055» д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є відповідач, та котрим керувала третя особа. Вказані обставини сторонами визнаються та не оспорюються.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року по справі №308/13842/20 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Як встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2021 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в акціонерному товаристві «Страхова компанія «ІНГО» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР 14086503.

01.03.2021 сума страхового відшкодування у розмірі 44933,68 грн. була перерахована на банківський рахунок позивача, що підтверджується платіжним доручення №4905 за призначенням платежі «оплата страхового відшкодування».

Відповідно до звіту №9231 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 16.02.2021 вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ становить 52144,41 грн.

У свою чергу, вартість матеріального збитку без урахування ПДВ складає 46233,68 грн. Зі змісту вказаного звіту вбачається, що датою оцінки є 18.12.2020. При цьому сума матеріальних збитків обчислена із застосування коефіцієнта фізичного зносу, який дорівнює 0,5964.

Також у відповідності до звіту №9231 транспортний засіб позивача 2011 року випуску з терміном експлуатації 9,96 років.

Згідно з ремонтною калькуляцією №9231 від 16.02.2021, проведеною за цінами від 26.01.2021, вартість ремонту складає 82002,94 грн., з них 9920 грн. загальна сума вартості робіт; 21017,05 грн. загальна сума фарбування; 51065,89 грн. загальна сума запчастини.

Відповідно до акта виконаних робіт №1301221 від 13.01.2021 фізична особа-підприємець ОСОБА_3 виконала на користь позивача роботи на загальну суму 68320 грн.

Зазначена сума сплачена позивачем, що підтверджується розрахунковою квитанцією №032911.

Виходячи з наявності підстав для стягнення з відповідача 24686,32 грн., позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 1 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 ЦК України).

Таким чином, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речові право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Як встановив суд, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2021 по справі №308/13842/20 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП. При цьому транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 , належить відповідачу, що останнім не заперечується та не оспорюється.

У зв`язку з викладеним суд відхиляє посилання представника відповідача про те, що він не є належним відповідачем у розумінні процесуального закону, зважаючи на те, що такі доводи ґрунтуються на довільному трактуванні нормативного регулювання.

Суд також не погоджується з посиланням третьої особи та представника відповідача на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2021, яке набрало законної сили 13.01.2022, оскільки, ухвалюючи згадане рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з неналежності відповідача у відповідній справі, а не з необґрунтованості долученого доказового матеріалу.

Таким чином, висновки, сформульовані судом у справі №308/7922/21, не можуть братися до уваги для вирішення справи, яка розглядається.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України унормовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі Закон №1961-IV).

За приписами статті 2 вказаного Закону відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 29 Закону №1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми, а саме - статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 910/3650/16, від 13 березня 2018 року у справі № 910/9396/17.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У постанові від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) Велика Палата Верховного Суду підтвердила зазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Таким чином, суд відхиляє посилання представника відповідача про те, що транспортний засіб, власником якого є позивач, підлягає амортизації, оскільки вважається таким, що був у використанні, а тому наявна різниця у вартості не обґрунтована.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/9396/17 та від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17.

Суд встановив, що відповідно до акта виконаних робіт №1301221 від 13.01.2021 фізична особа-підприємець ОСОБА_3 виконала на користь позивача роботи на загальну суму 68320 грн. Зазначена сума сплачена позивачем, що підтверджується розрахунковою квитанцією №032911.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача про те, що позивачем не додано документу про вид діяльності підприємця, що проводив ремонт, а тому платіжні документи на підтвердження оплати за ремонтні роботи не є належними доказами, виходячи з наступних міркувань.

Так, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

На переконання суду, акт виконаних робіт №1301221 від 13.01.2021 та розрахункова квитанція №032911 містять відомості щодо розміру понесених позивачем витрат для відновлення його пошкодженого майна. За таких обставин наведені докази є належними.

Слід зазначити також про те, що згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими є докази, отримані з порушенням закону.

Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Недопустимість доказу не є очевидною, оскільки достовірність доказу презюмується. Разом з тим, сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Суд вважає, що представником відповідача не наведено переконливих аргументів, що унеможливлюють врахування згаданих доказів.

Більше того, за правилами статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із урахуванням вказаного, суд зауважує про те, що представник відповідача не спростував того, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 управі видавати документи на підтвердження проведених ремонтно-відновлювальних робіт щодо автомобіля позивача.

Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача про те, що на місце ДТП було викликано незалежного, сертифікованого експерта, який провів оцінку пошкодження транспортного засобу та надав відповідний звіт з пооб`єктною оцінкою запчастин, годино-робіт тощо, на підставі якого страхова компанія провела виплату коштів, з огляду на те, що наведена обставина не звільняє відповідача від сплати різниці між сумою втрат, яких зазнала позивач, та сумою, які вже були їй виплачені страховиком третьої особи.

Беззаперечним є той факт, що вартість відновлювального ремонту станом на момент ДТП 18.12.2020та на момент фактичного проведення ремонту не можуть бути однаковими. Між тим, позивач не міг здійснити відновлювальний ремонт автомобіля в день ДТП за відповідну ціну, актуальну саме в цей день, тому суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що ремонт транспортного засобу проведено через місяць після ДТП.

Беручи викладене до уваги, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 24686,32 грн. Утім, на користь позивача слід стягнути різницю між сумою його витрат стосовно відновлювальних робіт у розмірі 68320 грн. та фактично коштами, отриманими від акціонерного товариства «СК «ІНГО» в якості оплати страхового відшкодування, що складає 44933,68 грн., тобто сума стягнення становить 23386,32 грн.

У зв`язку з цим позов підлягає частковому задоволенню. Відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача коштів у сумі 1300 грн. слід відмовити повністю.

V.Судові витрати

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами статті 141 ЦПК України.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову судові витрат слід стягнути пропорційно, тобто у розмірі 860,20 грн.(908 грн.*(23386,32 грн./24686,32 грн.)).

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 133 ЦПК України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 4 статті 137 ЦПК України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З обставин справи вбачається, що позовна заява підписана і подана позивачем. При цьому будь-яких доказів здійснення адвокатом судового представництва суду не надано, тому у задоволенні вимог позивача про стягнення 10000 грн. як витрат, понесених у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги, необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства «Комунальне шляхово-експлуатаційне підприємство» Ужгородської міської ради , місцезнаходження: 88000, м.Ужгород, вул.Проектна, буд.3 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 матеріальні збитки у розмірі 23386 (двадцять три тисячі триста вісімдесят шість) грн. 32 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з комунального підприємства «Комунальне шляхово-експлуатаційне підприємство» Ужгородської міської ради , місцезнаходження: 88000, м.Ужгород, вул.Проектна, буд.3 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 860 (вісімсот шістдесят) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко