Справа № 739/1360/21
Номер провадження 2/739/46/22
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2022 року м.Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді Іващенка А.І.
секретарів Шкурат О.Г. Неживець К.В.
за участю : сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Новгород-Сіверський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,
В провадженні Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області знаходиться вищезазначена цивільна справа. 26 травня 2022 року ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області було затверджено мирову угоду про поділ майна, укладену 26.05.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цивільній справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, а саме на рухоме майно, продовжено розгляд справи за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, а саме житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначає, що спільним майном подружжя є будинок за адресою АДРЕСА_1 , набутий в шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя (будинок набутий за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 17.06.2013 року). Про те як він пригадує, посвідчення договору купівлі- продажу будинку відбувалося в Семенівській нотаріальній конторі в червні 2013 року, при цьому сторони попередньо домовилися, що купівля-продаж буде оформлятися на позивачку, ОСОБА_1 . Тому він до нотаріальної контори не заходив (перебував поза приміщенням нотаріальної контори та чекав ОСОБА_1 та її батьків, які були присутні при укладенні договору купівлі-продажу). Через деякий час ОСОБА_1 покликала його до приміщення нотаріальної контори, в якому нотаріус йому роз`яснила, що за правилами оформлення нерухомості він має дати письмову згоду на здійснення такої купівлі його дружиною. Йому було запропоновано підписати заяву, яка вже була виготовлена, яку він підписав не читаючи. Пізніше, в 2020 році коли стало питання про розірвання шлюбу, позивачка заявила, що будинок належить особисто їй, оскільки в договорі зазначено про його купівлю за її «особисті» кошти. Після цього він дійсно виявив в тексті договору купівлі продажу пункт, згідно з яким купівля будинку була здійснена за «особисті » кошти ОСОБА_1 , з посиланням на заяву, яка була ним підписана під час оформлення договору купівлі-продажу. Вважає, що його ввели в оману, у ОСОБА_1 особистих коштів не було, а придбаний будинок є спільним майном подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, як встановлено в судовому засідання ОСОБА_1 придбала за власні кошти житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що відображено в договорі купівлі-продажу. Дана обставина, також підтверджується нотаріально завіреною заявою самого ОСОБА_2 , де він підтверджує, що гроші які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є особистою власністю ОСОБА_1 придбаний об`єкт нерухомості, також буде об`єктом її особистої приватної власності. В суд з питань визнання зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями об`єктом спільної сумісної власності він звертатись не буде. Посилання ОСОБА_2 , на те, що він підписав нотаріально завірену заяву не читаючи її змісту, те що його ввели в оману під час купівлі-продажу будинку на увагу суду не заслуговують, оскільки дана обставина будь-якими доказами не підтверджуються, а навпаки, спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, що придбання будинку ОСОБА_1 відбулося за її кошти, підтверджується договором купівлі продажу та нотаріально завіреною заявою позивача ОСОБА_2 . Згідно ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК). На підтвердження ст. 80 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано суду об`єктивних та переконливих доказів, які б надавали можливість в судовому порядку визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності саме на його 1/2 частину. З урахуванням викладеного, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не спростовано докази відповідачки ОСОБА_1 про придбання нею спірного будинку за особисті кошти, при цьому не надано жодного доказу на підтвердження того, що в період шлюбу ОСОБА_2 мав дохід, який використав для придбання будинку. За таких обставин, на придбаний ОСОБА_1 будинок з огляду на положення пункту 3 частини першої статті 57, частини першої статті 60 Кодексу, не поширюється режим спільного сумісного майна подружжя. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». З огляду на викладене вище, суд вважає зустрічний позов таким, що не ґрунтується на законі, при цьому не доведений належними та допустимими доказами, тому задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності за заявою, поданою стороною відповідача за зустрічним позовом, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1395цс16 за змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.
Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, тому питання строку позовної давності не вирішуються, оскільки в позові суд відмовляє по суті заявлених вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, то з відповідачки за зустрічним позовом не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати. Керуючись ст. 57, 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України,-
У Х В А Л И В:
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя А.І. Іващенко
Повне судове рішення виготовлено 22.07.2022 року.