Дата документу 26.07.2022 Справа № 334/7178/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7178/17 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/935/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровський відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби в Запорізькій області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровський відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби в Запорізькій області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 1995 року.

У вказаній квартирі окрім неї зареєстровані її син ОСОБА_4 та онука ОСОБА_3 . Також в її квартирі проживала дружина її сина ОСОБА_4 ОСОБА_1 .

Після розлучення на підставі рішення від 13жовтня 2015 року ОСОБА_4 почав проживати за іншою адресою, проте ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продовжили проживати в належній їй квартирі, ОСОБА_1 не є власником квартири, в ній не зареєстрована, категорично відмовляється звільнити житло, чим порушує її права як власника.

Окрім того, відповідачі проживають в антисанітарних умовах, у зв`язку з чим квартира перебуває у занедбаному стані.

На підставі зазначеного просила усунути їй перешкоди у здійснені права користування та розпорядження належним їй майном квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_3 , з реєстраційного обліку за вказаною адресою, виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

В частині позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині задоволення позовної вимоги про її виселення, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що до квартири вона була вселена зі згоди власника без обговорення умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, вона сплачує комунальні послуги, квартира є її єдиним постійним місцем проживання, вона не чинить перешкоди в користуванні квартирою позивачу та її синові ОСОБА_4 , ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 1995 року є недійсним, просила скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом виселення ОСОБА_1 , суд першої виходив з того, що, між власником квартири ОСОБА_2 , яка не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а також не проживала однією сім`єю із сином ОСОБА_4 , його дружиною ОСОБА_1 укладалися строкові договори найму квартири. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до квартири ОСОБА_2 на визначений строк, факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту.

На підставі зазначених договорів найму відповідачі набули особистого сервітуту.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час

Судом першої інстанції встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), належить позивачці ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 1995 року №2069, зареєстрованого в ТОВ ЗМБТІ за р.№34813 (т.1, а.с.12-13).

Відповідачка ОСОБА_1 і син позивачки - ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 року по 13.10.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 , копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 .

Від шлюбу народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та їх донька ОСОБА_3 стали проживати у квартирі АДРЕСА_1 з жовтня 1995 року

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) визначаються ст. 156 ЖК УРСР, відповідно до якої члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічні положення містить ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно зі ст. 160 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Статтею 161 ЖК УРСР визначено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, розірвання договору за вимогою наймодавця, регулюється ст. 168 ЖК УРСР, відповідно до змісту якої укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Матеріалами справи підтверджено, що між власником квартири ОСОБА_2 і її сином ОСОБА_4 укладалися строкові договори найму квартири АДРЕСА_1 від 01.07.1996 року та від 01.07.1999 року (т.1, а.с.78-79).

Позивачка ОСОБА_1 як дружина наймача квартири, їх дитина ОСОБА_3 вселились у вказане житлове приміщення зі згоди власника ОСОБА_2 .

Строк дії договору найму від 01.07.1999 року закінчився 01.07.2002 року, однак після цього ОСОБА_4 і відповідачі продовжили проживати у зазначеній квартирі зі згоди власника квартири ОСОБА_2 .

Таким чином, на період проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Їх дитина ОСОБА_3 з народження, у встановленому законом порядку, зі згоди власника ОСОБА_2 , набула право користування спірним житловим приміщенням та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було розірвано у 2015 році та з 2015 року ОСОБА_4 припинив проживати у спірній квартирі.

Вимогу власника квартири ОСОБА_2 звільнити житлове приміщення для власних потреб ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не визнають.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до квартири ОСОБА_2 , то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

За приписами пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Як встановлено судом та не спростовано сторонами, власник квартири ОСОБА_2 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а також не проживала однією сім`єю із сином ОСОБА_4 , його дружиною ОСОБА_1 і їх донькою, вони не були пов`язані спільним побутом.

Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №997 від 22.01.2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 з 24.07.2013 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , згідно запису Департаменту реєстраційних послуг ЗМР в паспорті ОСОБА_1 , вона знялась з реєстрації за вказаною адресою 21 жовтня 2019 року.

Таким чином, правильним є висновок суду про те, що на момент звернення ОСОБА_2 з цим позовом до суду (06 листопада 2017 року) відповідачка ОСОБА_1 мала право користування житлом, розташованим за адресою АДРЕСА_3 , і знялась з реєстраційного обліку за вказаною адресою після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2021 року, ухваленим у справі №334/46119, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено (т.3, а.с.16-28).

Отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_1 в спірній квартирі ніколи зареєстрована не була, спільним побутом із власником квартири ОСОБА_2 не пов`язана та не є і не була членом її сім`ї, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, а договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 1995 року є недійсним, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 липня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова