Справа № 308/5285/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря Бокотей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (далі відповідач), у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №260/3354/20 визнано протиправним звільнення позивача зі служби в органах поліції та поновлено останнього на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 22 вересня 2020 року.

Між тим, вказує на формальне виконання відповідачем згаданого судового рішення. Вважає, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі №260/3354/20 залишилася без фактичного виконання.

Зазначає про те, що позивач звертався до відповідача стосовно вирішення питання про його переведення (призначення) на аналогічну рівнозначну посаду, однак його вимоги залишені без реагування.

Звертає увагу суду на те, що відповідач безпідставно призначив позивача на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 (м. Перечин) Ужгородського районного управління поліції ГУ НП області.

Вважає, що внаслідок незаконного звільнення відбувся підрив авторитету та репутації позивача як досвідченого оперативного працівника. При цьому вказує на те, що завдана моральна шкода полягає у приниженні честі та ділової репутації, зміні звичних життєвих умов, необхідності відстоювати свої службові обов`язки.

Також зазначає, що незаконність його звільнення обумовило погіршення стану його здоров`я, зокрема, вказує на те, що неодноразово проходив амбулаторне та стаціонарне лікування.

20.05.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №260/3354/20 належним чином виконана.

Наполягає на тому, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, підстав для задоволення позову не має.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, у поданій позовній заяві подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 06.05.2022 суддя залишив позовну заяву без руху, надав строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 12.05.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 13.06.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач проходив службу в органах поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 17.09.2020 №1971 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників поліції Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області та Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області» за вчинення дисциплінарного проступку, грубе порушення посадової інструкції, Присяги працівника поліції, підпункту 1 пункту 1 та підпунктів 1, 2, 3, 7 пункту 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 1-3 пункту 1 статті 18, статті 44 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2, 3, 4, 6, 7, 8 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 № 1179, пунктів 6, 7 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та події, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.02.2019 № 100 та пункту 7 розділу 4 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893, що виразилось у неетичних та непрофесійних діях стосовно ОСОБА_2 , неповідомленні на службу «102» щодо отримання інформації про кримінальне правопорушення, допущене ОСОБА_3 , перешкоджанні у проведенні службового розслідування та скоєння вчинку, що компроментує його як поліцейського, звільнено зі служби в Національній поліції України старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 відповідно до підпункту 7 пункту 3 статті 13 розділу 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського О. від 18.09.2020 № 194 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в Національній поліції України старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, з 21.09.2020.

Правомірність звільнення позивача була предметом судового дослідження в межах адміністративної справи №260/3354/20.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 по згаданій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі №260/3354/20 скасовано та прийнято постанову про задоволення позову ОСОБА_1 , якою:

-визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 17 вересня 2020 року № 1971 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників поліції Мукачівського ВП ГУНП та Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 ;

-визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 18 вересня 2020 року № 194 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в Національній поліції України старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 ;

-поновлено майора поліції ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 22 вересня 2020 року;

-стягнуто з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 вересня 2020 року по 07 квітня 2021 року в розмірі 92600 (дев`яносто дві тисячі шістсот) грн. 64 коп.

Згідно з витягом з наказу відповідача №86/ос від 15.04.2021 «По особовому складу» скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 18 вересня 2020 року №194 о/с про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 (0096135), старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, відповідно частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з: служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 22 вересня 2020 року.

Листом відповідача від 16.06.2021 №1442/106/2-2021 позивача повідомлено про призначення його на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 (м.Перечин) Ужгородського районного управління поліції ГУ НП області.

11.08.2021 позивач подав рапорт про звільнення за пунктом 7 частини 1 статі 77 Закону України «Про національну поліцію України» (за власним бажанням). Факт звільнення сторонами визнається та не заперечується.

Також суд з`ясував те, що позивач перебував на амбулаторному лікуванні у періоди:

1)з 06.05.2021 по 14.06.2021 включно, що підтверджується листками непрацездатності №497741 від 06.05.2021, №514930 від 22.05.2021 та №532795 від 27.05.2021;

2)з 23.08.2021 по 25.08.2021 включно, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 23.08.2021.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що у період з 09.08.2021 по 20.08.2021 включно, а також з 12.07.2021 по 16.07.2021 позивач перебував на стаціонарному лікуванні. Вказані обставини підтверджуються довідкою про тимчасову непрацездатність працівника поліції, військовослужбовця Національної гвардії України №58 від 20.08.2021 та довідкою №14 про тимчасову непрацездатність особи рядового або начальницького складу, служби цивільного захисту.

Зазначені обставини відображені також у випискою із медичної карти стаціонарного хворого №245 б/д та випискою із медичної карти стаціонарного хворого б/н та б/д.

Виходячи з наявності підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (постанова ВСУ від 14 грудня 2016 року № 428/7002/14-ц, пункт 13 пост. Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди).

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Між тим, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого

У вимірі спірних правовідносин суд відхиляє посилання на те, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №260/3354/20 залишилася без виконання, виходячи з наступних мотивів.

Надаючи оцінку відповідним твердженням позивача, суд виходить з того, що згідно з витягом із наказу відповідача №86/ос від 15.04.2021 «По особовому складу» скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 18 вересня 2020 року №194 о/с про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 (0096135), старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, відповідно частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з: служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 22 вересня 2020 року.

При цьому назва посади у резолютивній частині постанови апеляційного суду та у витязі з наказу відповідача №86/ос від 15.04.2021 «По особовому складу» співпадають.

Варто зауважити про те, що питання належності чи неналежності виконання рішення суду апеляційної інстанції по справі №260/3354/20 не є предметом судового дослідження у цій справі та не піддається юридичній оцінці.

Суд наголошує на тому, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтею 382 КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 382 КАС України суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Більше того, за приписами частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Проаналізувавши наведені положення КАС України, можна дійти висновку, що суд може встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі. Тобто суд акцентує увагу на тому, що позивач не позбавлений права на звернення до суду, що прийняв постанову про його поновлення на відповідній посаді, про встановлення певної форми судового контролю.

Станом на момент вирішення справи, що розглядається, позивач не надав доказів на підтвердження того, що виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №260/3354/20 було здійснено нанележним чином.

Суд критично оцінює твердження позивача про погіршення стану його здоров`я, зважаючи на те, що долучені ним докази, а саме наведені в описовій частині судового рішення листки непрацездатності не містять жодних відомостей про діагноз позивача.

Також суд відхиляє посилання позивача на те, що наявність у медичній карті стаціонарного хворого за липень 2021 року відомостей про «загострення хронічного гепатиту внаслідок психо-емоційного перенавантаження», оскільки зазначена інформація вказана у графі «анамнез захворювання».

У свою чергу, анамнезом є сукупність відомостей, отриманих шляхом опитування самого обстежуваного і/або його супроводжуючих осіб, сукупність відомостей про пацієнта і розвиток захворювання, що отримують при опитуванні самого хворого й осіб, які його знають, та використовуються для встановлення діагнозу і прогнозу хвороби, а також вибору оптимальних методів лікування і профілактики.

Відтак записи у медичній карті стаціонарного хворого за липень 2021 року про взаємообумовленість загострення гепатиту та психо-емоційного перенавантаження позивача ґрунтуються виключно на суб`єктивному переконанні самого позивача.

При цьому суд враховує, що, як убачається із відповідної карти стаціонарного хворого, позивач хворів гепатитом з 2003 року, тобто як до, так і після звільнення з органів поліції.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

V. Судові витрати

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

VI. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко