ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3929/22 Справа № 208/18/22 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 лютого 2022 року по справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 лютого 2022 року матеріали вищевказаного позову передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Не погодившись з такою ухвалою, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 лютого 2022 року скасувати та відкрити провадження у справі №208/18/22.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вже зверталося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з дійсним позовом, ухвалою від 06 серпня 2021 року провадження по справі було закрито у зв`язку з тим, що дійсна справа не підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим вони і звернулися до місцевого суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства. Вказує, що предметом спору є правомірність набуття відповідачем права власності на виплачену пенсійним фондом пенсію у зв`язку з неповідомленням їх про працевлаштування та стягнення суми з неї як недобросовісного набувача, якому такі кошти були сплачені безпідставно, Отже вказаний спір є приватно-правовим, тому його вирішення підлягає в порядку цивільного судочинства.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в січні 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсі (а.с.2-20).

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача ОСОБА_1 на їх користь заборгованість з надміру виплаченої пенсії у розмірі 29 045,10 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 лютого 2022 року матеріали вищевказаного позову передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Направляючи справу до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії не входить до переліку вимог, згідно до ч.1 ст.20 КАС України, а тому не підлягають розгляду місцевим загальним судом, а підлягають розгляду окружним адміністративним судом.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України (тут і далі у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав і свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язком доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи місцевого самоврядування. Тобто однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Частиною четвертою статті 50 КАС України визначено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 14 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить про те, що з наведених у цих пунктах підстав громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Крім того, пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, яка б надавала право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 46 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, сторони.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки спірні правовідносини стосуються права ОСОБА_1 на грошові кошти, отримані нею внаслідок виплати пенсії, тобто цивільного права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №819/1324/15 (провадження №11-602апп18) та від 27 лютого 2019 року у справі №802/461/17-а (провадження №11-1408апп18).

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічний висновок було викладено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі №401/500/17, провадження №11-824апп19.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, підстав та предмету позову, суб`єктного складу правовідносин, характеру спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження з підстав її непідвідомчості цивільній юрисдикції не ґрунтується на нормах процесуального права, що є підставою для скасування ухвали, з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

В той же час, вимога апеляційної скарги про відкриття провадження по справі задоволенню не підлягає, оскільки вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження по справі належить до компетенції суду першої інстанції.

Колегія суддів не може не звернути увагу на той факт, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що дійсний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства постановив ухвалу про передання справи на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, а не відмовив у відкритті провадження по справі як того вимагають вимог статті 186 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 лютого 2022 року скасувати і справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.