Справа № 308/8561/22
У Х В А Л А

25 жовтня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 10500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США, що за офіційним курсом на день звернення до суду становить 307176,45 грн.

Ухвалою від 24.10.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

До суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій вона просить суд:

-вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Мелітопольським MB УМВС України в Запорізькій області 13.11.1997 року, ІПН НОМЕР_2 , а саме: на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 у межах суми стягнення.

Заява обґрунтована тим, що позивач впевнена в тому, що невжиття таких заходів призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, так як відповідач неодноразово зазначав про відсутність підстав для повернення коштів.

При цьому для позивача ці кошти це накопичення всього її життя, проте відповідач розпорядився ними сумнівним способом, без звіту перед довірителем, без внесення на розрахунковий рахунок, що може свідчити про порушення не тільки прав позивача, а низки норм чинного законодавства України. Вказує на те, що позивач не може просто проігнорувати таку поведінку повіреного і подарувати ці кошти відповідачу-чоловіку, до якого втрачено довіру. У повіреного відсутній будь-який намір визнати та намагатися якимось чином повернути хоч частину коштів жінці із дитиною, отже існування загрози порушення прав позивача має очевидний та об`єктивний характер і ніякої впевненості не має, що він віддасть гроші і після рішення суду.

Наведені обставини, на переконання позивача, підтверджуються претензійним листуванням між позивачем та відповідачем.

Надаючи правову оцінку достатності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суд виходив з наступного.

За правилами частини 1 статті 150 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, суд вважає за можливе здійснити розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення за відсутності учасників процесу.

За змістом частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 149 ЦПК України).

Зазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачів (заявників).

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

У зв`язку з цим необхідно, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані у вказаній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 3) забороною вчиняти певні дії; 4) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 5) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 6) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 7) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини 1 статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони

Таким чином, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявників щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суддя з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Екстраполюючи викладене на фактичні обставини, суд доходить до переконання, що заява позивача не підлягає задоволенню, зважаючи на те, що позивачем належним чином не доведено існування обставин, котрі могли б істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Твердження позивача про впевненість у тому, що невжиття таких заходів призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, так як відповідач неодноразово зазначав про відсутність підстав для повернення коштів, ґрунтуються виключно на суб`єктивному переконанні позивача.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що грошові кошти є накопиченням всього її життя, позаяк наведені обставини свідчать про значимість справи для позивача, але не впливають обставини, з якими законодавцем пов`язується можливість застосування заходів забезпечення позову.

Аргументи позивача щодо нібито протиправної поведінки відповідача ґрунтується на власній правовій оцінці.

Зазначення того, що відповідач міг порушити низку норм чинного законодавства України є лише бездоказовим припущенням.

Решта посилань позивача підлягають аналізу в межах розгляду справи по суті та не можуть братися судом до уваги на етапі вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні передбачені статтями 149, 150 ЦПК України обставини для вжиття заходів забезпечення позову, а тому немає підстав для задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 149-153, 248-250 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовити повністю.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 25 жовтня 2022 року.

Суддя В.Й. Данко