Справа № 463/9955/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/728/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі Жданк К.О.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

07 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , а також про стягнення з відповідача судових витрат.

Позов мотивує тим, що є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 квітня 2018 року. В даному будинку зареєстровані позивачка, двоє її синів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також відповідач, який є братом позивачки. Сторони у вказаному будинку були зареєстровані до моменту смерті їх матері. Після укладення шлюбу з ОСОБА_6 30 червня 1995 року, відповідач переїхав на постійне місце проживання у Німеччину. Після набуття у власність зазначеного вище будинку, позивачка зверталась до відповідача про зняття його з реєстрації, оскільки їх мати померла, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Крім того, факт реєстрації відповідача в будинку впливає на збільшення комунальних послуг, які оплачуються позивачкою самостійно. Зазначає, що у відповідача конфлікт з її сином, а також неприязні стосунки з самою позивачкою. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують не проживання відповідача в її будинку. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 10, 156 ЖК України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу на відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів в підтвердження факту завдання відповідачем будь-яких обмежень позивачці у здійсненні права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 . Зазначає, що відповідач на постійній основі не проживає за кордоном, а лише періодично там перебуває, що підтверджується інформацією з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

03 серпня 2022 року від позивачки ОСОБА_3 надійшла заява, в якій просить розглядати справу без участі позивачки ОСОБА_3 , а також рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04 серпня 2022 року, є дата складення повного судового рішення - 15 серпня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідач є зареєстрованим у вказаному будинку, однак там не проживає більше одного року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, доказів протилежного суду не представлено, відповідач не несе витрат на утримання будинку, доказів протилежного сторона відповідача не представила, у зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивачки виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, зокрема в сторону їх збільшення, як стверджує сторона позивачки, на що сторона відповідача будь-яких заперечень не надала, беручи до уваги факт тривалої відсутності відповідача на території України, з огляду на положення статті 391 ЦК України.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 квітня 2018 року та стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 121745903 від 24 квітня 2018 року, та інформаційною довідкою № 271364329 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 серпня 2021 року (а.с. 11-14).

З листа Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 09 серпня 2021 року № 33-вих-70322 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 -«а» зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (а.с. 15).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є синами позивачки, що стверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 20 жовтня 1984 року та серії НОМЕР_2 від 29 липня 1992 року (а.с. 16, 17).

Сторони у справі є рідними сестрою та братом, що стверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 26 жовтня 1963 року та серії НОМЕР_4 від 29 квітня 1959 року (а.с. 18, 19).

Позивачка у справі несе витрати на утримання будинку в якому зареєстровані вона та відповідач у справі, що стверджується наданими квитанціями про оплату за житлово-комунальні послуги (а.с. 26-54).

З актів про фактичне місце не проживання ЛКП «Господар» від 14 вересня 2020 року, 26 жовтня 2020 року, 24 листопада 2020 року, 14 грудня 2020 року, 13 січня 2021 року, 04 лютого 2021 року, 2 березня 2021 року, 19 квітня 2021 року, 11 травня 2021 року, 4 червня 2021 року, 9 липня 2021 року, 3 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 06 жовтня 2021 року, 24 листопада 2021 року вбачається, що відповідач не проживає в будинку АДРЕСА_1 більше одного року (а.с. 57-68, 93, 94, 100).

З отриманої інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що відповідач за період часу з січня 2017 року по січень 2022 року більшість часу перебуває за межами території України.

Обставини не проживання відповідача в будинку позивача також підтверджується показами свідка, яким суд надає віри, оскільки такі є логічними, послідовними та співставляються з описаними вище письмовими доказами.

Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ЦК України позивачка є субєктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом.

Гарантуючи захист права власності, законом надано ОСОБА_3 , як власнику, право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України на об`єкт права власності спірний житловий будинок (ст. 379 ЦК України). А право власника житлового будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи те, що позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 , те, що відповідач по справі ОСОБА_2 не проживає у вказаному будинку більше одного року, що створює перешкоди для позивачки у реалізації нею ряду прав та інтересів, створює незручності та додаткові обов`язки як для власника будинку, зокрема, така змушена сплачувати додаткові кошти за одну особу при сплаті комунальних послуг, слід вважати, що позивачка вправі заявляти вимоги на захист своїх прав та інтересів про визнання відповідача особою, що втратила право на користування житлом.

Як беззаперечно встановлено судом, домовленості між сторонами щодо порядку користування відповідачем спірним житлом, не досягнуто, співвласником житла відповідач не є, при цьому, понад рік без поважних причин не проживає в будинку позивача, не є членом її сім`ї, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачем житла не встановлено, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивачки про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом, є підставною.

Заперечуючи позовні вимоги, як і у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 зазначає, що його обмежено у користуванні будинком без правової підстави, крім цього матеріали справи не містять доказів про те, що він був відсутній за відповідною адресою без поважних причин, а акти про фактичне місце не проживання відповідача в спірному будинку не є належним доказом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, на спростування вимог позивачки та обставин, які їх підтверджують, відповідач не подав жодних доказів.

Зокрема відповідач, стверджуючи, що не втратив інтерес до житла, звертаючись в компетентні органи захищав свої права на житло, не надав доказів звернення з відповідних підстав до суду чи намагання у інший спосіб вирішити таке питання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2022 року.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк