Ухвала

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 522/14402/15-ц

провадження № 61-11353св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідач - Державна податкова інспекція у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Гоцуленка Сергія Васильовича в інтересах ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (далі - ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області), за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про виключення з опису та звільнення з-під арешту майна.

Позовну заяву мотивував тим, що на підставі договору зберігання, укладеного 30 жовтня 2008 року між ним та ОСОБА_3 , він передав на зберігання останньому грошові кошти у розмірі 39 500,00 дол. США, 1 750,00 євро та 130 000,00 грн строком на п`ять років.

На підтвердження цього факту ОСОБА_3 у той же день написав розписку про отримання грошових коштів.

Після спливу обумовленого строку зберігання, який настав 30 жовтня 2013 року, відповідач почав ухилятися від виконання обов`язку щодо повернення коштів, а згодом взагалі уникати зустрічей.

Надалі, від дружини боржника ОСОБА_4 , позивач дізнався про те, що вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2011 року ОСОБА_3 засуджено до 11 років позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна та в рамках розслідування кримінальної справи постановою від 22 грудня 2008 року старший слідчий відділу прокуратури Одеської області Запереченко В. С. наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 , у тому числі на належні йому грошові кошти, які він передав на зберігання.

Позивач зазначав, що він є власником переданих на зберігання ОСОБА_3 коштів на підставі договору та розписки, не є учасником кримінального процесу у справі, в рамках якої був накладений арешт на грошові кошти, та не наділений правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України.

Позивач просив виключити з акта опису та звільнити з-під арешту грошові кошти у розмірі 39 500,00 дол. США, 1 750,00 євро та 124 355,00 грн, накладеного на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Заперченка В. С. від 22 грудня 2008 року.

Заочним рішенням від 31 серпня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси позов задовольнив.

Виключив з акта опису та звільнив з-під арешту грошові кошти у розмірі 39 500,00 дол. США, 1 750,00 євро, та 124 355,00 грн, накладеного відповідно до постанови старшого слідчого відділу прокуратури Одеської області радника юстиції Заперченка В. С. від 22 грудня 2008 року.

Ухвалою від 07 лютого 2018 року Приморський районний суд м. Одеси замінив позивача ОСОБА_1 на правонаступника ОСОБА_2 .

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що в рамках розслідування кримінальної справи накладено арешт та вилучено грошові кошти, які були передані ОСОБА_1 на відповідальне зберігання ОСОБА_3 на підставі договору від 30 жовтня 2008 року, що підтверджено розпискою останнього від цієї ж дати.

У березні 2019 року Прокуратура Одеської області звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Постановою від 18 травня 2021 року Одеський апеляційний суд апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т. В. задовольнив.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2015 року скасував.

Відмовив в позові ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про виключення з опису та звільнення з-під арешту майна.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що орган державної влади, ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, який мав відповідні повноваження для захисту інтересів держави, які полягали у примусовому безоплатному вилученню у власність держави в загальній сумі 1 002 954,00 грн (еквівалент 39 500,00 дол. та 1 750,00 євро за курсом НБУ станом на 31 серпня 2015 року), ухилився від їх захисту, прокурор був допущений до суду апеляційної інстанції, враховуючи вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки допуск до суду, в тому числі і до суду апеляційної інстанції, є невід`ємною частиною права на справедливий суд, з метою захисту інтересів держави. Допуск до суду в цьому випадку є виправданим та здійснений прокурором в межах дискреційних повноважень, наданих йому національним законом для оскарження судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , не довів, що зазначені у позові кошти, які вилучені під час обшуків у ОСОБА_3 , передані йому на зберігання, а також те, що 30 жовтня 2008 року між батьком та сином був укладений договір зберігання грошових коштів та що у цей же день, 30 жовтня 2008 року, ОСОБА_3 склав розписку про отримання грошових коштів.

Апеляційний суд вважав, що копії зазначених документів, наданих позивачем суду першої інстанції як докази, не доводять обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини справи, з надуманих підстав визнав встановленими.

Судове засідання 31 березня 2015 року (з початку відкриття судового засідання до видалення суду до нарадчої кімнати для ухвалення рішення) тривало 6 хвилин та суд першої інстанції не лише не досліджував будь-які наявні у справі докази, а й не визнав за необхідне запропонувати позивачу надати їх для дослідження.

Доля речових доказів, а саме 39 500,00 дол. США, 1 750,00 євро та 124 355,00 грн, про які зазначав позивач, була предметом розгляду судів всіх інстанцій, які дійшли висновку, що вони мають бути конфісковані та передані у дохід держави.

Позивач ОСОБА_1 та його правонаступник ОСОБА_2 не довели ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає безумовному скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, адвокат Гоцуленко С. В. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою від 14 липня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 25 липня 2022 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Підставою касаційного провадження адвокат Гоцуленко С. В. в інтересах ОСОБА_2 зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 23, 24 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-II «Про прокуратуру» в контексті правомірності звернення прокурора до цивільного суду не в формі здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Касаційну скаргу мотивував тим, що рішення суду першої інстанції жодним чином не впливає на права та/або обов`язки прокуратури щодо однієї із сторін, оскільки прокуратура не є учасником спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить висновків про права та обов`язки прокуратури, у резолютивній частині рішення суду першої не вказано про права та обов`язки прокуратури, рішення суду першої інстанції не наділяє прокуратуру будь-якими правами щодо однієї із сторін спору, а також не покладає на неї будь-яких обов`язків щодо однієї із сторін спору;

прокуратура Одеської області може брати участь у цій справі виключно у формі здійснення представництва інтересів держави за умови наявності визначених законом підстав та дотримання порядку, що передбачені чинним законодавством України, разом з тим апеляційна скарга Прокуратури Одеської області не містить посилань на порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для подання апеляційної скарги, орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

прокуратура не наділена повноваженнями на звернення до суду в формі, відмінній від здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокуратури Одеської області підлягало закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України;

суд апеляційної інстанції не закрив апеляційне провадження і зробив неправильний висновок про наявність правових підстав для допуску прокуратури до суду і розгляду її апеляційної скарги по суті;

відсутні будь-які підстави та повноваження Прокуратури Одеської області для участі у цій цивільній справі про виключення з опису та звільнення з- під арешту майна,

відповідно до підпункту 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в новій редакції судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а тому строк на оскарження рішення суду першої інстанції слід обчислювати за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 12 серпня 2015 року, тобто апеляційна скарга на рішення суду повинна була бути поданою протягом десяти днів з дня його проголошення; суд апеляційної інстанції безпідставно поновив Прокуратурі Одеської області строк для звернення з апеляційною скаргою.

У серпні 2021 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Одеська обласна прокуратура просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року справа № 2-3887/2009 за позовом ОСОБА_5 до Львівського міського відділу Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, Львівського міського управління земельних ресурсів про визнання права власності на спадщину передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частин третьої, п`ятої статті 403 ЦПК України.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що в судовій практиці існують різні підходи щодо застосування норм ЦПК України та ГПК України у відповідній редакції, якими визначаються строки апеляційного оскарження судових рішень, ухвалених до 15 грудня 2017 року: в одних випадках суди застосовують процесуальні норми, які були чинними станом на момент ухвалення судом першої інстанції судового рішення, в інших - визнають, що застосуванню підлягають процесуальні норми в редакції, яка діяла безпосередньо перед набранням чинності ЦПК України та ГПК України в новій редакції на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ.

Так, висновки, викладені у постановах Верховного Суду, свідчать про різний підхід до застосування Верховним Судом пункту 13 «Перехідні положення» ЦПК України та ГПК України, а також присічного річного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення прокурором, органом державної влади чи органом місцевого самоврядування (поновлення строку на апеляційне оскарження), визначення редакції процесуального закону, який підлягає застосуванню при поданні після 15 грудня 2017 року апеляційної скарги на судові рішення, ухваленні до 15 січня 2012 року.

Без відступлення від висновків щодо застосування статей 294, 297 ЦПК України 2004 року та статті 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), висловлених Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного господарського суду в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 13/197-10, а також без уточнення висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19), правильно сформувати правову позицію у справі № 2-3887/2009 неможливо.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24 березня 2021 року справу № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) прийнято до розгляду.

У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними з тими, що є предметом спору у справі № 2-3887/2009, оскільки вирішення спору залежить від застосування статей 294, 297 ЦПК України 2004 року.

За таких обставин, з огляду на пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне зупинити провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі № 522/14402/15-ц за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про виключення з опису та звільнення з-під арешту майна до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук