печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у залі суду заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи про зобов`язання здійснити реструктуризацію,

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 19 липня 2022 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

22 липня 2022 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному провадженні без виклику сторін.

Одночасно із позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на предмет іпотеки - дачний будинок АДРЕСА_1 , який є єдиним майном і житлом заявника.

В обґрунтування поданої заяви вказано, що складнощі у поновленні прав позивача, якщо не вжити заходи забезпечення позову, полягають у наступному: якщо майно буде реалізовано, буде дуже складно повертати це майно назад, оскільки потрібно буде ініціювати для цього судові процеси і це значні витрати часу, грошових котів, здоров`я.

Суд, вивчивши заяву, дослідивши матеріали справи у межах порушеного питання, дійшов до наступного висновку.

Як вбачається спір у сторін виник у зв`язку із тим, що позивач 23 липня 2021 року звернувся до відповідача із заявою, датованою 22 липня 2021 року, про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 157/П/43/2006-840 від 17 листопада 2006 року, укладеним з ПАТ «КБ «НАДРА», на яку отримав письмову відповідь із відмовою у задоволенні вимог, оскільки, згідно з вимогами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ, обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті у разі: наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання), строк сплати якого не закінчився перед кредитором, а на дату подання заяви про проведення реструктуризації [06 серпня 2021 року] фактично закінчився термін дії кредитного договору, у зв`язку із наявним та діючим судовим рішенням у цивільній справі № 2-5647/10 від 09 серпня 2010 року, яке було ухвалено Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з позичальника і поручителів заборгованості за кредитним договором на користь первинного кредитора в особі ВАТ «Банк НАДРА». Станом на дату уступки банком та набуття ДІУ права вимоги за боржником за рішенням суду обліковувалася заборгованість у загальному розмірі 380 374, 62 долари США, що еквівалентно 10 200 924, 60 грн за офіційним курсом НБУ на день відступлення права вимоги за кредитним договором. У листі наголошено на необхідності дотримання інтересі та уникнення обставин, що можуть призвести до примусової реалізації заставного майна, для чого запропоновано терміново звернутися до управління по роботі з проблемними боргами ДІУ для організації перемовин, спрямованих на врегулювання умов та порядку погашення кредитної заборгованості.

Згідно з приписами частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З урахуванням того, що предметом спору є немайнові вимоги, то згідно з правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, які повинні судом враховуватись у силу частини четвертої статті 236 ГПК України, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили, чи не призведе невжиття заявлених позивачем заходів до істотного ускладнення чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та чи зможе позивач захистити свої права у межах цього одного судового провадження без нових звернень до суду.

Судом досліджено та зазначається, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та / або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, не є співмірним до заявленої вимоги позову.

Так, зокрема, наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

В той же час, частиною четвертою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18).

Окрім того, стороною заявника не надано суду доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову - реалізація чи підготовчі дії до реалізації.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою позову, суд приходить до висновку, що заява не достатньо обґрунтована, підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду не вбачаються, відтак заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню на даній стадії розгляду справи та за наведеного обґрунтування заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи про зобов`язання здійснити реструктуризацію залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги, їх подання не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом.

Суддя І. В. Литвинова