ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року

м. Валки

справа № 638/5599/21

провадження № 22-ц/818/1698/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Котелевець А.В.

за участю секретаря судового засідання Гармаш К.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 03 листопада 2021 року у складі судді Яковлевої В.М.,-

УСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом ( надалі Квартира).

Позовна заява мотивована тим, що Квартира була приватизована 14 липня 1999 року ОСОБА_3 ( мати), ОСОБА_4 ( батько)та ОСОБА_1 ( донька), які складали одну сім`ю. Позивачка разом з матір`ю виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю та набули громадянство цієї країни та проживали разом. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 і вона прийняла спадщину після його смерті у вигляді 1/3 частки Квартири та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частку Квартири. ОСОБА_1 після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори в Україні не звернулась. Проте вважає себе такою, що спадщину прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка не відмовлялася від прийняття спадщини, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5 немає. Проте постановою державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканової О.В. від 23 березня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови стало те, що місцем проживання спадкодавця у заяві про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 зазначено: АДРЕСА_2 . Тому місце відкриття спадщини визначається відповідно до закону України « Про міжнародне приватне право». Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заведена, інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкової справи відсутня. Позивач з такою відмовою не згодна тому що відповідно до вимог ст. 71 Закону України « Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. Спадщиною є нерухоме майно, що знаходиться на території України, тому позивач вважає що прийняла спадщину на 1/3 частину Квартири відповідно до вимог законодавства України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є останнє місце проживання спадкодавця, яке знаходиться на території Ізраїлю. Як зазначено самою позивачкою після смерті матері вона у встановлений законом шестимісячний строк з заявою до нотаріальної контори в Україні не звернулась.

Відповідно до статей 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Оскільки між сторонами виникли спадкові правовідносини щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України, питання щодо кола спадкоємців, прийняття спадщини та права на вказане спадкове майно регулюється нормами Цивільного кодексу України. При цьому суд зазначив, що Закон « Про міжнародне приватне право» не встановлює, що саме установи юстиції України компетентні здійснити оформлення спадкових справ на нерухоме майно, а лише відсилає до українського законодавства, яке регулює відносини по спадкуванню на території України. Одночасно суд вважав, що відкриття спадкової справи нотаріусом на території України не буде відповідати вимогам закону. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач надала належні та допустимі докази родинного зв`язку із ОСОБА_3 . Тому суд вважав, що вона є спадкоємцем покійної за законом. Проте, позивачка не довела факту постійного проживання із спадкодавцем на час смерті. За таких обставин для оформлення спадкових прав необхідно в судовому порядку встановити факт спільного проживання з померлою. А з вимогами про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини позивачка не звернулась.

ОСОБА_1 не погодилась з рішенням суду, тому звернулась до суду з апеляційною скаргою. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно встановив обставини у справі тому висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Позивачка надала належні докази того, що є спадкоємцем за законом першої черги та прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час смерті. Інших спадкоємців у її матері немає. Спадщина складається з нерухомого майна, що знаходиться на території України. Відповідно до вимог ст. 71 Закону України « Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. Тому позивач вважає що прийняла спадщину на 1/3 частину Квартири та має право на її оформлення відповідно до вимог законодавства України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи квартира по АДРЕСА_3 була приватизована 14 липня 1999 року трьома власниками, що складали сім`ю - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Управлінням комунального майна та приватизації Центр (відділ) приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на житло за реєстраційним № НОМЕР_1 ( а.с. 9).

Згідно даних копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 05.04.1977 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки помер. ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом прийняла спадщину після його смерті та отримала свідоцтво про право на спадщину від 25.12.2012 на 1/3 частки квартири по АДРЕСА_4 ( а.с. 10).

Даними свідоцтва про смерть від 04 листопада 2019 року підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ім`я батька ОСОБА_7 , посвідчення особи НОМЕР_3 ( а.с. 23 - 24).

Згідно даних посвідчення особи на час смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідент. номер НОМЕР_3 проживала за адресою: АДРЕСА_2 а ( а.с. 14 15).

Даними додатку до посвідчення особи виданого 06.06.2016 зі строком дії до 28.01.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 12 13)

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина - 1/3 частка квартири по АДРЕСА_4 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 .

Постановою державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканової О.В. від 23 березня 2021 року ОСОБА_9 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови стало те, що місцем проживання спадкодавця у заяві про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 зазначено: АДРЕСА_2 . Тому місце відкриття спадщини визначається відповідно до закону України « Про міжнародне приватне право». Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заведена, інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкової справи відсутня ( а.с. 25).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.

У разі якщо спадкодавець, якому належало майно на території України, мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається на підставі Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до статей 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 21.09.2006 № 2709 ІV з урахуванням положень статей 71,72 цього закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Тому судова колегія вважає що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Дані про те, що за своє життя спадкодавець ОСОБА_3 склала заповіт в матеріалах справи відсутні , а тому відповідно до статті 1233 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно даних копії спадкової справи № 137/2021, що заведена після померлої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_11 , яка діяла в інтересах ОСОБА_12 , звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканової О.В. від 23 березня 2021 року ОСОБА_9 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови стало те, що місцем проживання спадкодавця у заяві про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 зазначено: АДРЕСА_2 . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23.12.2021 спадкова справа після смерті ОСОБА_5 становм на 23.12.2021 не заведена, інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкової справи відсутня ( а.с. 52 - 68).

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із частиною третьою статті 12 частиною 1 статті 81, ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судова колегія вважає, що позивачка надала докази місця проживання разом із матір`ю на час смерті останньої за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про те що вона прийняла спадщину після смерті матері у розумінні вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Але, суд оцінивши ці докази дійшов помилкового висновку про недоведеність факту спільного проживання та як слідство ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про те, що позивачка мала звернутися до суду з вимогами про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час прийняття спадщини, оскільки такі обставини входять до предмета доказування під час вирішення цього спору про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування. Тому пред`явлення окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час прийняття спадщини не є доцільним та не є ефективним способом захисту прав у спірних правовідносинах, коли між сторонами вже виник спір про право цивільне.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В матеріалах справи є відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 , свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім позивачки з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 до нотаріальної контори ніхто не звертався.

Відповідно до пункту 3, 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону судова колегія вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими. Тому скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за нею права власності на спадкове майно.

Згідно вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи обґрунтованість апеляційної скарги представника третьої особи, з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 належить стягнути судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційною інстанції (а.с. 1, 124).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 03 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 до Харківської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/ 3 ( одну третю) частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з Харківської міської ради Харківської області, адреса місцезнаходження: 61003, м. Харків, майдан Конституції № 7, на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянка Ізраїлю, РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ( три тисячі вісімдесят дві грн) судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

А.В.Котелевець