Номер провадження 2/754/119/22
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2022 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірини Олексіївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 08.10.2018 року державним реєстратором Хоменко І.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та вчинено перереєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»» на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності йому та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.07.1998 року. Однак, ані він особисто, ані інші співвласники квартири жодних дій на відчуження квартири не здійснювали та згоди на вчинення таких дій іншим особам не надавали і його та членів його сім`ї позбавлено житла у незаконний спосіб.

Позивач зазначив про те, що 26.11.2007 року між ним та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» було укладено договір про іпотечний кредит № 3.07111900, відповідно до якого йому було надано кредит в розмірі 70 000,00 доларів США зі сплатою 11,50 % річних та в забезпечення виконання зобов`язань передано в іпотеку вказану квартиру відповідно до іпотечного договору від 26.11.2007 року. Про те, що право вимоги за цими договорами передавалось, його не було повідомлено.

Позивач вважає оспорюване рішення протиправним, вказуючи на те, що відповідно до ЗУ «Про іпотеку», передача прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, державним реєстратором не виконано обов`язку щодо встановлення законності вимог кредитора до боржника, оскільки на момент здійснення перереєстрації права власності на спірне майно строк позовної давності щодо вимог кредитора за кредитним договором сплив, оскільки останній платіж за кредитним договором ним було здійснено у квітні 2014 року. Також, згоди на відчуження квартири він не давав, жодних повідомлень про те, що іпотекодержатель має намір задовольнити свої вимоги у такий спосіб, він не отримував.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вважає, що спірна квартира підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., використовується як місце його постійного проживання та місця проживання його сім`ї.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати протиправним та скасувати оспорюване рішення державного реєстратора з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.12.2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку про усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

15.02.2019 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи ПАТ «Платинум Банк» Грошової С.В. на позовну заяву. У даних поясненнях представник третьої особи просить прийняти рішення відповідно до чинного законодавства та розглядати справу в її відсутність.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.02.2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» повернуто без розгляду.

20.02.2019 року до суду надійшли пояснення представника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» Правника О.П. на позовну заяву. У даних поясненнях представник ТОВ вважає, що державна реєстрація права власності відбулась з дотриманням вимог чинного законодавства, а строк позовної давності не поширюється на позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Крім того, договір про іпотечний кредит було укладено 26.11.2007 року, останній платіж щодо погашення кредитної заборгованості має бути здійснений 21.11.2022 року.

Представник ТОВ також вважає, що при укладанні іпотечного договору № 3.07111900 від 26.11.2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 одночасно підписали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого надали згоду на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, даний предмет іпотеки не підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Представник ТОВ зауважив, що на підтвердження заявлених вимог позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо неправомірних дій ТОВ при задоволенні вимог іпотекодержателя.

Посилаючись на викладене, представник ТОВ просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

11.03.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на пояснення представника ТОВ. У даній відповіді позивач вказує на те, що ТОВ надано завідомо неправдиву інформацію щодо кур`єрської доставки та отримання вимоги про усунення порушень, оскільки згідно відповідей кур`єрської служби таких відправлень не було. Крім того, позивач наполягає на тому, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання при реєстрації права власності на таке майно правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, такий договір між ним та банком або ТОВ не укладався і він та інші співвласники згоди на відчуження спірної квартири не надавали. Позивач також наполягає і на пропуску строку позовної давності та поширенню на предмет іпотеки дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного суду від 07.05.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 22.01.2019 року залишено без змін.

02.04.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника ТОВ Правника О.П., в яких він звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 п.3.3 іпотечного договору передбачено, що вищезазначене застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а також вважає, що проведення реєстрації права власності на підставі оспорюваного рішення відбулось з дотриманням норм чинного законодавства України.

16.05.2019 року до суду надійшла заява позивача про уточнення прохальної частини позовної заяви.

27.06.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника ТОВ Правника О.П., в яких він зазначає про належне направлення позивачу та іншим співвласникам квартири вимог про усунення порушень цінними листами через ПП «Укрпошта» та за допомогою кур`єрської служби.

02.07.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на вказані пояснення, в яких позивач зазначає, що за даними офіційного сайту «Укрпошта» поштові відправлення, зазначені представником ТОВ не зареєстровані в системі, а підписи, що на них містяться, відрізняються від їх підписів, а тому він вважає, що ТОВ намагається ввести суд в оману.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ТОВ про закриття провадження у справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2019 року витребувано від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» наступні оригінали документів:

- «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 252»;

- «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 203»;

- «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 224».

09.06.2020 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати та скасувати оспорюване рішення державного реєстратора та припинити право власності ТОВ на спірну квартиру, а також скасувати запис про право власності на спірне майно за ТОВ.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.06.2020 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» виключено з кола третіх осіб та залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.06.2020 року витребувано від Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) завірену належним чином копію реєстраційної справи, сформовану державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І.О., яка містить документи, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43405833 від 08.10.2018 року 18:06:43 та вчинено перереєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.12.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримали та просили про їх задоволення.

Відповідач - державний реєстратор Хоменко І.О., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, надавши суду заяви, в яких просять розглядати справу в її відсутність та задовольнити позовні вимоги.

Представник третьої особи ПАТ «Платинум Банк», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях просить розглядати справу в його відсутність.

Враховуючи обставини справи, тривалість розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів та третіх осіб на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 26.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав позивачу кредит в сумі 70 000,00 доларів США на строк користування 180 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних на власні потреби.

Відповідно до п.5.1 цього договору, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника перед кредитором за цим договором, в тому числі щодо з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором, є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, жилою площею 41,80 кв.м., загальною площею 71,40 кв.м., яка передається в іпотеку за іпотечним договором, при цьому позичальник зобов`язується укласти з кредитором іпотечний договір одночасно з укладенням сторонами цього договору.

Також, 26.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та позивачем ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір № 3.07111900, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 передали вищевказану квартиру в іпотеку для забезпечення повного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Згідно ст.3 цього договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, що передбачені цим або кредитним договором негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання з урахуванням умов п.4.5 кредитного договору. Звернення стягнення відбувається на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Даним пунктом сторони погодили, що одним зі шляхів звернення стягнення є прийняття предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному ст.37 ЗУ «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

02.05.2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 233К, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 та договором іпотеки перешли до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

08.10.2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43405833 щодо реєстрації права власності ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності 28289417.

Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на порушення ряду норм чинного законодавства при здійсненні реєстрації права власності.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вважав позовні вимоги безпідставними та зазначав про те, що реєстрація права власності відбулась у встановленому законом порядку.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Так, як вбачається з умов договору іпотеки, а саме статті 3, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надали свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань та визначено, що вказане застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Відтак, суд відхиляє твердження позивача в цій частині.

В той же час, за приписами частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2)документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Підсумовуючи наведені позиції Великої Палати Верховного Суду, потрібно зробити висновок про те, що метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 607/1588/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Мотивуючи вимоги позову, позивач зазначав про те, що ані він, ані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимог про усунення порушень у вищевказаному порядку від ТОВ не отримували, що свідчить про протиправність оспорюваного рішення державного реєстратора.

Під час судового розгляду представник ТОВ наполягав на належному направленні та врученні позивачу, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимог про усунення порушень, надавши копії вимог від 04.06.2018 року, а також копії накладних кур`єрської служби «Eхpress Mail» № 7390454, 7390475, 7390455 та копії рекомендованих повідомлень УДППЗ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення № 252, № 203, № 224.

Проте, вказані твердження представника відповідача спростовуються листами кур`єрської служби ПП «Експрес Мейл» № 94-к, № 95-к, № 96-к від 07.03.2019 року, згідно яких інформація щодо кур`єрських відправлень за вказаними номерами відсутня, що дає підстави для висновку, що таких відправлень не було.

Також, позивачем надано витяг з порталу УДППЗ «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень, відповідно до яких поштові відправлення за такими номерами відсутні.

Крім того, оригінали вказаних повідомлень представником відповідача на вимогу суду не надано, вимоги ухвали суду від 02.07.2019 року не виконано.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що представником відповідача не доведено дотримання вимог ст.38 ЗУ «Про іпотеку» при зверненні стягнення на предмет іпотеки, натомість, його твердження спростовані наявними доказами у справі, що дає підставу для задоволення позову.

Крім того, заявляючи вимоги, позивач посилався на порушення вимог Закону України.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

До правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), який не відступив від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а про те, що обмеження встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

При прийнятті оспорюваного рішення про реєстрацію права власності не було перевірено, чи підпадає під вказаний закон іпотечне майно, а також не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що на предмет іпотеки цей закон не поширюється.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була передана в забезпечення за договором про надання кредиту на власні потреби позичальника в іноземній валюті.

Судом також встановлено, що спірна квартира має загальну площу 71,40 кв. та є місцем постійного проживання позичальника/майнового поручителя, які не мають у власності іншого житла. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачами не було надано.

Наведене дає підстави для висновку про те, що на спірну квартиру не може бути примусово звернуто стягнення, в тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» для забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитного договору від 26.11.2007 року.

Суд відхиляє доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що на спірні відносини не поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі не може вважатися примусовим стягненням. Такі посилання не ґрунтуються на Законі.

Вищенаведене також дає підстави для задоволення вимог про скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру.

В той же час, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем заявлено вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, а також скасування запису про право власності.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 756/13679/16-ц, від 19 січня 2022 року в справі № 607/1588/20.

З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року і на час ухвалення даного рішення матеріально-правового регулювання спірних відносин, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування рішення державного реєстратора відповідає вимогам закону та є ефективним, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В той же час, позивач, звертаючись до суду з вимогою про скасування запису про право власності, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні вимог в цій частині.

Суд звертає увагу на те, що державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

З урахуванням процедури набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка реалізується реєстрацією права власності за іпотекодержателем, що підтверджує перехід права, тому скасування рішення про реєстрацію права за іпотекодержателем має своїм наслідком повернення до попереднього становища та поновлення попереднього запису про право іпотекодавця. Скасування судом рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя з підстав неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджує поновлення права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, що по своїй суті і є вирішенням питання щодо прав на цей об`єкт.

Крім того, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає).

Позивач, звертаючись до суду з позовом, визначив в якості відповідачів ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та державного реєстратора. Вимогами у цій справі є скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке пов`язано з порушенням прав позивача на цей об`єкт нерухомості іншою особою, за якою відповідачем зареєстровано право власності та скасування державної реєстрації права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18 та від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17).

До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості не може бути звернена до реєстратора, якого позивачі визначили відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Відтак, в даному випадку суд встановлює, що як державний реєстратор Хоменко І.О. не є належним відповідачем, а тому в задоволенні позовних вимог до неї слід відмовити. В той час, вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке є належним відповідачем у справі, необхідно задовольнити в частині визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірної квартири та припинення права власності.

Інші доводи викладені у позовній заяві суд не оцінює, оскільки вважає, що викладені підстави та обставини є достатніми для часткового задоволення позовних вимог.

Заперечення представника відповідача проти позову в цій частині також висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову повністю не дають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також припинення права власності відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на спірну квартиру та не вбачає підстав для задоволення вимог про скасування запису про право власності. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи представників відповідачів, викладені у відзиві та під час судового розгляду, висновків суду не спростовують та підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі не дають.

З урахуванням наведеного суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43405833 від 08.10.2018 18:06:43, прийняте державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Іриною Олексіївною, припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» () на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності 28289417.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 21 липня 2022 року.

Суддя: