Справа №339/43/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Сметанюка В.Б.,

секретаря судового засідання Ганчар Т.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 , адвоката Фреїшин Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Болехівського ліцею № 1 «Академічний» Болехівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Болехівського ліцею № 1 «Академічний» Болехівської міської ради, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Болехівського ліцею № 1 «Академічний» № 113-к від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників», та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року по день ухвалення судового рішення у справі або допущення до роботи та понесені нею судові витрати і витрати на правову допомогу.

В своєму позові вказала, що працює вчителем української мови та літератури Болехівського ліцею № 1 «Академічний» Болехівської міської ради. 03 листопада 2021 року повідомленням № 148 від 03.11.2021 року її попереджено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та зобов`язано в строк до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує проведення даного профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації.

08 листопада 2021 року директором Болехівського ліцею № 1 «Академічний» Романюком А.Г. видано наказ № 113-к «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників», яким позивачку відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час усунення причин, що його зумовили. Вважає вказаний наказ незаконним, таким, що не відповідає чинному законодавству та грубо порушує її трудові права.

Так, відповідач незаконно позбавив позивачку права на працю та можливості заробляти собі на життя. При цьому позивачкою не порушено вимог трудового законодавства. Відсторонення від роботи через відсутність щеплення, яке не є обов`язковим та не внесено до календаря щеплень не може бути підставою для відсторонення від роботи на підставі статті 46 КЗпП, а відсторонення від роботи на підставі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку відповідач посилається в оспорюваному наказі є незаконним та безпідставним. Нормами цієї статті передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень (окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу) виключно в порядку, встановленому Законом, а постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 є підзаконним актом і застосуванню не підлягає. Також зазначає, що Дорожня карта з впровадження вакцини від гострої распіраторної хвороби COVID-19 і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затверджена наказом МОЗ України від 24.12.2020 № 3018 закріплює добровільність вакцинації для усіх груп населення та професійних груп. Окрім цього, свою відмову від вакцинації обґрунтовує тим, що дозволені для застосування в Україні вакцини від COVID-19 є експериментальними і не пройшли всі етапи випробування, а тому можуть застосовуватись лише добровільно, оскільки у відповідності до ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Звертає увагу на те, що рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території України головним державним санітарним лікарем України не приймалося, а було лише прийнято рішення про затвердження переліку професій. Також не прийнято рішення про визнання COVID-19 особливо небезпечною інфекційною хворобою або масове поширення небезпечної інфекційної хвороби. На даний час COVID-19, згідно з постановами Головного санітарного лікаря України, визнається вакцинокерованою хворобою, офіційного рішення влади про визнання COVID-19 епідемією не було. Зазначає, що оскільки в Україні не було запроваджено військового чи надзвичайного стану, то обмеження прав громадян, зокрема, права на працю, є незаконними та суперечать ст.ст. 8, 19, 43, 64 Конституції України. Крім того, позивачку, всупереч нормам ст. 32 КЗпП України, не було повідомлено про зміну істотних умов праці у встановлені законодавством строки. Також наголошує, що в спірному наказі про її відсторонення від роботи відсутнє посилання на зафіксований у порядку, встановленому Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» факт її відмови від профілактичного щеплення від COVID-19, а вимога відповідача надати конфіденційну інформацію про стан її здоров`я є грубим недотриманням ст.19 Конституції України, Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України «Про інформацію», що порушує її право на конфіденційність та повагу до приватного життя.

Враховуючи викладене, позивачка вважає даний наказ незаконним та таким, що повинен бути скасований судом шляхом поновлення її на посаді, оскільки відповідний наказ про відсторонення від роботи суперечить трудовому, цивільному та медичному законодавству, а також порушує її конституційні права. За таких обставин позивачка просить поновити її на роботі та зобов`язати відповідача оплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року до дня поновлення на роботі, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що наказ № 113-к від 08.11.2021 року виданий на виконання постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 зі змінами, внесеними постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096, відповідно до ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу та наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 4 жовтня 2021 року № 2153. Даними нормативними актами встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 підлягають також і працівники закладів загальної середньої освіти. Право позивачки на працю у закладі освіти було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, з метою непоширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 серед співробітників ліцею та самих дітей, право на охорону здоров`я яким гарантоване ст. 49 Конституції України. Робити щеплення та продовжити працювати і отримувати заробітну плату є правом позивачки, а обов`язкове щеплення слід розцінювати як одну з вимог, що встановлюється залежно від специфіки праці. Вважає, що право на працю позивачки, визначене ст. 43 Конституції України порушене не було, оскільки за нею зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинявся, а обмеження були правомірними та відповідали вимогам чинного законодавства. Позивачкою не надано відомостей про проведення обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 чи медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до проведення даного щеплення, в зв`язку з чим останню згідно наказу відсторонено від роботи, з наказом ознайомлено та встановлено строк відсторонення до усунення причин, що його зумовили. Вважає наказ про відсторонення позивачки від роботи законним та таким, що відповідає чинному на той час законодавству.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Пересоляк О.С. позовні вимоги підтримали, надалb суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позову і поданих письмових поясненнях та просили позов задовольнити. Наголосили, що вважають вакцинацію неправомірною та такою, що порушує конституційні права позивачки, а відсторонення від роботи порушує її право на працю.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що 03 листопада 2021 року позивачку повідомлено про те, що вона підлягає обов`язковому профілактичному щепленню і запропоновано до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання та попереджено, що при не наданні зазначених документів її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Позивачка відмовилась від підпису про ознайомлення з повідомленням, про що 03 листопада складено відповідний акт. Наказом 113-к від 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що його зумовили. Також ОСОБА_2 зазначив, що на даний момент дію наказу № 113-к призупинено і позивачку допущено до роботи 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні. Наголосив, що адміністрація навчального закладу, приймаючи наказ про відсторонення позивачки, діяла відповідно до вимог чинного законодавства України. На переконання відповідача, він не порушував трудове законодавство, належним чином та заздалегідь повідомив працівників про необхідність вакцинації та про наслідки відмови від неї. Крім того, зазначив, що позивачка не надала жодних доказів, які б свідчили, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Право позивачки на працю у шкільному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси. Зазначив, що позивачка займала принципову позицію та була противником вакцинації, навіть коли був запроваджений масковий режим вона відмовлялася носити маски, чим наражала на небезпеку дітей та працівників ліцею. Просив у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Фреїшин Т.М. заперечила щодо задоволення позову з підстав викладених і відзиві на позов та письмових поясненнях. Наголосила, що відповідач, видаючи оскаржуваний наказ діяв в рамках діючого в Україні правового поля на підставі нормативно-правових актів, які є чинними та не скасованими як на момент прийняття наказу, так і на час розгляду справи. Більш того, такі дії спрямовані на захист життя та здоров`я школярів та інших працівників школи.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працює вчителем української мови та літератури Болехівського ліцею № 1 «Академічний» Болехівської міської ради, тобто є працівником закладу загальної середньої освіти.

Згідно з повідомленням Болехівського ліцею № 1 «Академічний» від 03.11.2021 року № 148, вбачається, що ОСОБА_1 доведено до відома, що з 08.11.2021 року на період дії карантину щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників закладів освіти, запропоновано до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджує наявність щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання для проведення профілактичного щеплення. Також попереджено, що у разі ненадання до вказаної дати жодного з перелічених документів 08.11.2021 року її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати (а.с.89). Дане повідомлення позивачка відмовилася підписувати, про що було складено відповідний акт (а.с. 92).

Документ, який підтверджує наявність щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання для проведення профілактичного щеплення позивачкою до визначеної дати подано не було, в зв`язку з чим 08 листопада 2021 року адміністрацією закладу освіти було складено акт про відмову позивачки ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.93).

Наказом директора Болехівського ліцею № 1 «Академічний» ОСОБА_2 від 08 листопада 2021 року № 113-к «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників» вчителя української мови та літератури Болехівського ліцею № 1 «Академічний» ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що спричинили відсторонення. ОСОБА_1 ознайомлено з даним наказом, про що свідчить її підпис, однак вона з наказом не погодилася, зазначивши «Заперечую» (а.с.15).

З наказу про відсторонення вбачається, що він виданий на виконання положень постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу» та наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Відповідно до довідки про доходи, виданої Болехівським ліцеєм № 1 «Академічний», заробітна плата ОСОБА_1 за вересень 2021 року становила 14 424 грн. 32 коп., за жовтень 2021 року - 14 424 грн. 32 коп (а.с.71).

Наказом директора Болехівського ліцею № 1 «Академічний» ОСОБА_2 від 01 березня 2022 року № 28-к «Про призупинення відсторонення від роботи» позивачку ОСОБА_1 допущено до виконання своїх посадових обов`язків з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с. 90).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України Про захист населення від інфекційних хвороб, наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я. Зокрема, згідно з пунктами «а», «б» зазначеної статті громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

На виконання статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Міністерство охорони здоров`я України Наказом від 04.10.2021 року №2153 затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності, до яких належить також Болехівський ліцей № 1 «Академічний».

Цим же Наказом від 04.10.2021 року №2153 передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Реєстрація вказаного наказу Міністерством юстиції України свідчить про те, що він відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини.

Так, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731).

Отже, обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного в Наказі Міністерства охорони здоров`я України №2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Станом на 08.11.2021 року на території України діяв карантин, установлений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а тому позивачка, як працівник Болехівського ліцею № 1 «Академічний», підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Судом встановлено, що позивачка щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 не здійснювала, ні станом на 08.11.2021, ні в подальшому, відповідного сертифікату роботодавцю не надала. Крім того, ОСОБА_1 також не надала і відповідний висновок лікаря про тимчасове чи постійне протипоказання до вакцинації. Цього факту ОСОБА_1 не заперечувала в суді, зауважуючи, що це її право, а не обов`язок. Вищевикладене, на думку суду, свідчить про ухилення (відмову) ОСОБА_1 від проведення передбаченого чинним законодавством України обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Слід зауважити, що якби ОСОБА_1 діяла сумлінно, вона могла й після 08.11.2021 надати адміністрації ліцею необхідні документи щодо вакцинації у стислі строки. Це було б підставою для скасування директором ліцею наказу щодо неї про відсторонення від роботи.

Cуд зауважує, що саме працівник має надати роботодавцю документи, які підтверджуватимуть проходження повного курсу вакцинації проти COVID-19 або першого етапу вакцинації (одна доза), або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Пунктом 41-6 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України №1236 керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від проведення профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Щодо тверджень позивачки про незаконність вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та як наслідок неможливість застосування її положень до спірних правовідносин, то суд зазначає, що дана постанова на момент винесення оскаржуваного наказу та розгляду справи судом, є чинною, а відтак підлягає до застосування на всій території України.

Примушування до вакцинації чинним законодавством України не передбачене, навіть якщо вакцинація проти окремих хвороб є обов`язковою, а тому змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, і з огляду на це чинне законодавство надає право керівникам підприємств, установ, організацій відсторонювати від роботи певних працівників без збереження за ними заробітної плати.

Щодо посилання позивачки про те, що проходження нею вакцинації або про наявність протипоказань до цього є медичною таємницею, то такі суд відхиляє, оскільки відповідно до ст.40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» під лікарською таємницею слід розуміти інформацію, яка стала відома медичним працівникам й іншим особам у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків про хворобу, медичне обстеження, огляд і результати, інтимну й сімейну сторони життя громадянина.

Згідно з ст.286 Цивільного кодексу України під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи.

Сертифікат вакцинації або документ, який підтверджує протипоказання щодо вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме: факт вакцинації або наявність протипоказань.

Наразі немає жодної правової позиції Європейського суду з прав людини щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю в нього щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У цьому контексті Європейський суд з прав людини висловлювався лише з процедурних питань. Йдеться про правило №39 Регламенту Суду («interim measures»), яке дозволяє Європейському суду з прав людини негайно вжити тимчасових заходів у разі існування ризику настання непоправного наслідку порушення прав людини.

Так, у серпні 2021 року Європейський суд з прав людини відхилив запит про вжиття тимчасових заходів, поданий 672 французького закону щодо положення, яке передбачає вимогу про обов`язкову вакцинацію для ряду професій, з подальшим відстороненням від роботи в разі її недотримання(Abgrali and 671 Others, v. France,запит під заявою № 41950/21).

У вересні 2021 року Європейський суд з прав людини розглянув два запити про вжиття тимчасових заходів, які подані медичними працівниками, щодо їхнього обов`язку вакцинації проти Covid-19 для того, щоб мати змогу продовжувати працювати. Згідно з правилом № 39 Регламенту Суду медики просили застосувати тимчасові заходи та негайно зупинити впровадження закону. Проте Європейський суд з прав людини відхилив ці прохання, аргументуючи задоволення подібних запитів лише у тих випадках, якщо заявники можуть зіткнутися з реальним ризиком нанесення шкоди (Kakaietriand fythersк Greece, запит під заявою № 43375/21,Theofanopoulou and Othersи. Greece,запит під заявою № 43910/21).

Разом із цим частково релевантним у цьому контексті є рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України», в якій Європейський суд з прав людини вказав, що: 1) так, фізична недоторканність особи охоплюється концепцією «приватне життя», яке захищене статтею 8 Конвенції (X and Y v. the Netherland); 2) так, недоторканність тіла людини стосується найбільш інтимних сфер приватного життя, а обов`язкове медичне втручання, навіть незначного характеру, є втручанням у це право на приватне життя (Y.F. v. Turkey); 3) так, обов`язкова вакцинація як процедура є втручанням у право на повагу до приватного життя, а саме фізичну та психологічну недоторканість, передбачені статтею 8 Конвенції. Однак таке втручання було передбачене законодавством України та переслідувало легітимну мету охорони здоров`я, що не може вважатися порушенням

Крім того, вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує наступні рішення Європейського суду з прав людини.

«Карло Боффа проти Сан-Марино» 1998 року, у якій Європейський суд з прав людини визначив, що держава наділена широким полем розсуду в питаннях вакцинації як способу запобігання поширенню небезпечних захворювань та визнав, що в цій справі таке втручання було необхідним в демократичному суспільстві.

«Ваврічка та інші проти Республіки Чехія» 2021 року, у якому Європейський суд з прав людини визнав наявність втручання у права заявників, а також і те, що таке втручання було законним, пропорційним та необхідним в демократичному суспільстві.

Практики Верховного Суду у справах про відсторонення від роботи працівника через відсутність щеплення від гострої респіраторної хвороби COV1D-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наразі також немає.

При цьому в провадженні Верховного Суду раніше були справи, де позивачі оскаржували обмеження, яких, на їхню думку, зазнають діти у зв`язку з відсутністю щеплень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 зазначено, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) батьків дитини відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах, протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 вказано, що через відмову матері від профілактичного щеплення дитини у зв`язку з недовірою до вакцини, відповідач правомірно відмовив у прийнятті дитини до дитячого навчального закладу без висновку лікарсько-консультативної комісії (за відсутності у дитини щеплень) про можливість відвідування дитячого навчального закладу. Оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками, право на дошкільну освіту закон пов`язує з обов`язком проведення профілактичних щеплень, які гарантують безпеку як власне окремій дитині, так і особам, які навколо неї.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3та 53 Конституції України, не можна, не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про що щеплена, дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

Отже, поточна ситуація з вірусом SARS-CoV-2 в цілому має бути оцінена із тим, що обмеження пов`язані з особливими обставинами, екстраординарною ситуацією в суспільстві і державі, що має бути прямо передбачено законами даної країни, а тому і вимагає обмеження прав частини людей, що не бажають робити щеплення добровільно, з метою забезпечення громадського блага, поширення епідемії та запобігання хворобам і смерті багатьох тисяч громадян.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР). Між тим, такі втручання цілком припустимі.

У даній справі суд оцінює обов`язкову вакцинацію як втручання та оцінює таке втручання як законне, що переслідує легітимну мету і є необхідним в демократичному суспільстві.

Оскільки обов`язок вакцинації передбачений як законом, так і підзаконними актами, суд оцінює мету обов`язкової вакцинації як легітимну мету, а саме: захист від хвороб, які можуть становити серйозний ризик; це стосується як тих, хто піддається вакцинації, так і тих вразливих груп, хто через стан здоров`я не може бути вакцинований.

До того ж, обов`язкова вакцинація працівників закладів освіти абсолютно відповідає актуальній суспільній потребі.

Суд аналізуючи часові рамки прийняття даного наказу та відсторонення особи від роботи, зазначає, що винесення такого наказу 08.11.2021 не було передчасним, так як відсторонення відбулося саме з 08.11.2021 року, коли п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 набрав чинності.

З системного аналізу положень Кодексу законів про працю України, Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 та постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 20.12.2020 (в редакції, станом на 08.11.2021) встановлено, що працівники, визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, можуть бути відсторонені від роботи виключно у разі не проходження обов`язкової вакцинації чи не надання медичного висновку про наявність протипоказань з 08.11.2021 року.

Суд зазначає, що положення п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, яким передбачено обов`язок керівників підприємств, установ та організацій відсторонювати від роботи відповідних працівників набрав чинності з 08.11.2021.

З`ясовано, що ОСОБА_1 не надала адміністрації ліцею ні підтвердження про проходження обов`язкової вакцинації, ні документальних доказів наявності у нього протипоказань до цього. Вона не виконала вимоги згаданого наказу від 03.11.2021 року ні до 08.11.2021 року, ні пізніше. Це свідчить, про ухилення від обов`язкової вакцинації.

Враховуючи наведене, суд вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи. Наказ про відсторонення виданий у відповідності до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 зі змінами, пункту 41-б постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, є правомірним та не підлягає скасуванню. А тому, наказ відповідача про відсторонення позивачки від роботи є законним та не підлягає скасуванню.

Доводи позивачки щодо порушення її конституційних прав є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, з урахуванням посади позивачки, слід вважати, що вона має реальну можливість працювати та реалізовувати своє трудове право в будь-якому іншому підприємстві, установі чи організації, для роботи в яких не вимагається обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави і суспільства в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Суд наголошує на тому, що вимога обов`язкової вакцинації працівників певних органів, підприємств, установ та організацій створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я інших працівників цих органів, підприємств, установ та організацій та членів їх сімей.

Тобто, особа, яка не отримала щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сама піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Доводи позивачки про порушення її права на працю є безпідставними, оскільки позивачка не позбавлена права на працю та з роботи не звільнена, а лише була відсторонена від виконання своїх функціональних обов`язків через відсутність щеплення за відсутності абсолютних протипоказань до їх проведення з метою непоширення гострої респіраторної хвороби СОVID-19 та яке в силу професійної діяльності позивачки є обов`язковим для позивачки і яке позивачка не позбавлена зробити. Реалізація позивачкою свого права не є правовою підставою для порушення права інших осіб на охорону здоров`я.

Отже, з огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення) позивачки від роботи не призвело до порушення її конституційних прав на працю, оскільки відсторонення від роботи є своєрідне призупинення трудових правовідносин, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається та відсутні підстави для визнання незаконним відсторонення позивачки від роботи із зупиненням виплати заробітної плати.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, рішення від 18 липня 2006 року).

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили та давали суду правові підстави для висновку про порушення трудових прав позивачки відповідачем, позивачкою суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивачки щодо неправомірності її відсторонення від роботи, оскільки судом встановлено, що відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

У зв`язку із цим, у суду відсутні правові підстави для визнання незаконним і скасування наказу відповідача про відсторонення позивачки від роботи.

Як наслідок, немає підстав і для задоволення інших позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату заробітної плати за весь час відсторонення від роботи є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, а тому також задоволенню не підлягають.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що наказ 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 є таким, що у повній мірі ґрунтується на законних положеннях трудового і спеціального законодавства та цілком відповідає вимогам норм частини першої статті 46 Кодексу законів про працю України, частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, і постановам Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, відповідно до статей 3, 43 Конституції України, статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року № 2393, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за №1452/37074 набули чинності з 09 грудня 2021 року), постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Болехівського ліцею № 1 «Академічний» Болехівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування учасників справи, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податку: НОМЕР_1 ;

АДРЕСА_1 Болехівської міської ради , вул.Шкільна,2, м. Болехів, Калуський район, Івано-Франківська область.

Повне судове рішення виготовлено 28.07.2022 року.

Суддя В.Б. Сметанюк