ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6159/22 Справа № 212/3283/22 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , який діє від імені позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2022 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 серпня 2022 року,

УСТАНОВИВ

В липні 2022 року адвокат ЗаборськийО.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 тривалий час працював на шахті Гігант «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» у шкідливих умовах праці. Внаслідок чого у 1998 році позивачу встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії, РН першої-другого ступеня та МСЕК встановлено первинно 25 % втрати працездатності, а в подальшому через негативну динаміку та прогресуючий перебіг професійного захворювання позивачу на підставі медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу встановлено 35% ступеня втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. Висновком МСЕК від 09.09.2013 р. позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності - безстроково. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання у позивача встановлено тривалий стаж роботи в умовах запиленості з перевищенням нормативів та шуму через не досконалість технологічних процесів підземного видобутку руди, машин та механізмів. Внаслідок отримання професійного захворювання позивач відчуває постійні фізичні страждання через задуху при незначних фізичних навантаженнях, приступи ускладненого дихання 2-3 рази на добу, кашель, головний біль та біль у грудях й між лопатковій області. При цьому фізичні страждання позивача та тривалий процес лікування викликають у нього також й моральні внаслідок порушення звичного способу життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 195 000,00 гривень, яку просив стягнути з відповідача та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Кривбасзалізрудком», на користь ОСОБА_3 , - 32 500 грн. моральної шкоди без утримання податку з доходів осіб та інших обов`язкових платежів та витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн..

Стягнуто з ПрАТ «Кривбасзалізрудком», - 325 грн. судового збору на користь держави.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні клопотання АТ «Криворізький залізорудний комбінат» про розстрочення виконання рішення суду відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості.

Судом першої інстанції при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, не враховано роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року.

Судом першої інстанції в достатній мірі не враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач постійно відчуває фізичні страждання, приступи ускладненого дихання 2-3 рази на добу, кашель, головний біль та біль у грудях й між лопатковій області. Внаслідок професійного захворювання, позивач позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання, втілювати в життя свої наміри в професійній сфері, повинен докладати додаткових зусиль та витрачати час для організації свого життя, потребує постійного медикаментозного лікування. Вказане призводить та буде призводити і надалі до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які він мав до захворювання та втрати професійної працездатності. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є безстроковими.

При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови, що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги ,за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 21.08.1980 року по 12.05.1981 року електрослюсарем ш. «Гігант» Рудоуправління ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда», з 30.08 1983 р. по 01.09.1994 р. електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання ш. «Гігант» Рудоуправління ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда», з 1 вересня 1994 р. по 24 грудня 1997 р. виробничим майстром ш. "Гігант" ВО «Кривбасруда», з 24.12.1997 р. по 16.01.2004 р. електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання ш. «Родіна» ВО «Кривбасруда», 16.04.2004 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади за ст.. 38 КЗпП України (а. с. 12-16).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29 травня 1998 року, складеного на підприємстві шахтоуправління «Родіна» ВО «Кривбасруда», встановлено наявність у ОСОБА_1 , професійне захворювання:пиловий бронхіт1стадії емфізема легень 1стадії ДН І,ІІ (а. с. 17, 18).

Згідно зазначеного Акту причиною виникнення професійного захворювання є тривалий стаж роботи в умовах запиленості повітря , який перевищує ГДК. Недосконалість технологічного процесу підземного видобутку руди, який відрізняється інтенсивним пилоутворення. Конструктивні недоліки машин та механізмів.

Висновком МСЕК від 29 червня 1998 р. ОСОБА_1 первинно було встановлено 25% стійкої втрати працездатності з 22 червня 1998 року та 3 група інвалідності з необхідністю оздоровлення в профілакторії та медикаментозному лікуванні.

Висновком МСЕК від 21 липня 1999 року, від 21 червня 2000 року, від 4 липня 2001 року, від 13 червня 2002 року, від 4 червня 2003 року, від 21 червня 2004 року, від 29 червня 2005 року позивачу підтверджено 25% стійкої втрати професійної працездатності.

Висновком МСЕК від 12 липня 2007 року ОСОБА_1 встановлено 35% стійкої втрати працездатності з 01 липня 2007 року та третю групу інвалідності.

При наступних переоглядах висновком МСЕК від 23 липня 2009 року, від 28 липня 2011 року, позивачу підтверджено 35% втрати професійної працездатності.

Висновком МСЕК від 9 вересня 2013 року ОСОБА_1 встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності- безстроково (а. с. 19-30).

У зв`язку із професійним захворюванням ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується долученими до справи виписними епікризами та виписками із історії хвороби (а. с. 31-37).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримане професійне захворювання та втрату працездатності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 29.06.1998 року у зв`язку з професійними захворюваннями, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року ( з наступними змінами).

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено: мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6500 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 32 500,00 грн., а максимальний 1 300 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги позивача, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, визначено без урахування роз`яснень викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 15 років 6 міс, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 35%, встановлення третьої групи інвалідності, у зв`язку з професійним захворюванням у позивача спостерігаються суттєве погіршення самопочуття. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди слід змінити та збільшити з 32 500 грн. до 90 000 грн., що відповідно положення п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Посилання представника позивача, як приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача впродовж 15 років 6 міс. у шкідливих умовах виробничого середовища, йому вперше було встановлено 25% втрати працездатності, який в подальшому збільшився до 35% (безстроково) та третю групу інвалідності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди слід змінити та збільшити з 32 500 грн. до 90 000 грн., що відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 325 грн. до 992,40 грн.

Крім того, з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1488,60 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (992,40 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , який діє від імені позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2022 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства ««Криворізький залізорудний комбінат»» на користь ОСОБА_1 з 32 500 гривень до 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства ««Криворізький залізорудний комбінат»» на користь держави судового збору з 325 гривень до 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ««Криворізький залізорудний комбінат»» за подання апеляційної скарги позивача на користь держави судовий збір у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді