20.07.2022 Єдиний унікальний номер 205/9888/21
провадження № 2/205/163/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 15 листопада 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до ордеру № 1200 від 02 листопада 1988 року право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 мають позивач, його померлий батько ОСОБА_6 , померла дружина батька ОСОБА_7 та відповідач. Однак відповідач фактично ніколи не мешкав у квартирі та не користувався нею. Проте рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1994 року змінено договір найму вказаної квартири та виділено у користування відповідача кімнату площею 11,7 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної ради у м. Дніпропетровську від 19 серпня 2016 року № 378 позивачу змінено умови договору найму житлового приміщення, а саме 2-х кімнат житловою площею 27,9 кв.м. у трикімнатній квартирі з померлого батька ОСОБА_6 на його сина ОСОБА_1 . Згідно актів про не проживання відповідач у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Нестеченко Д.С. письмово просив розглядати справу без його участі позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило.

Третя особа ОСОБА_3 письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву від неї не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 02 листопада 1988 року видано ордер № 1200 серії 88 на право заняття квартири за адресою: АДРЕСА_1 зі складом сім`ї: ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 (а.с. 9).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1994 року змінено договір найму вищевказаної квартири та виділено у користування відповідача кімнату площею 11,7 кв.м. (а.с. 10-15).

Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної ради у м. Дніпропетровську від 19 серпня 2016 року № 378 змінено умови договору найму житлового приміщення, що складається з 2-х кімнат житловою площею 27,9 кв.м. у трикімнатній комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з померлого батька ОСОБА_6 на його сина ОСОБА_1 з родиною у складі: дружина ОСОБА_3 , 1972 р.н.; донька ОСОБА_5 , 1996 р.н.; син ОСОБА_5 , 1994 р.н. (а.с. 16).

Згідно довідки про склад сім`ї від 29 квітня 2021 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (а.с. 17).

Відповідно до актів від 20 січня 2020 року, 18 лютого 2021 року та 27 жовтня 2021 року відповідач у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, починаючи з 1994 року (а.с. 18-20).

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло,в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов : непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте у цій справі відсутні докази обставинам, зазначеним у позові, оскільки позивачем факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин не доведено належними та допустимими доказами.

Крім того, на час звернення до суду із зазначеними вимогами відповідач не був членом сім`ї наймача, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1994 року змінено договір найму вищевказаної квартири та виділено у користування відповідача кімнату площею 11,7 кв.м.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність порушених або оспорюваних прав позивача, пред`явлення останнім позову без достатніх правових підстав та доказів, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому судові витрати позивачу не відшкодовується.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16 ЦК України, ст. ст. 9, 71-72, 107 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 12-13, 77-78, 81, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), треті особи: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 25 липня 2022 року.

Суддя Н.В. Басова