ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м.Суми

Справа №592/8949/21

Номер провадження 22-ц/816/848/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 червня 2022 року у складі судді Онайка Р.А., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 11 липня 2022 року,

в с т а н о в и в :

19 липня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Терещенка В.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання дітей у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви.

Свої вимоги мотивував тим, що після розірвання шлюбу заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 грудня 2016 року діти сторін проживають з ним, відповідач повністю усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, вона проживає в іншому місці, життям дітей не цікавиться, не спілкується з ними, участі у їх вихованні та утриманні не приймає, останні декілька років дітей майже не бачить, що є підставою для звернення із зазначеним позовом.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи стягнення з 19 липня 2021 року.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши контроль на Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 454,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно двох дітей та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що суд першої інстанції, попередивши відповідачку про необхідність зміни ставлення до вихованні дітей, фактично визнав доведеною її винну поведінку в недостатній участі у вихованні дітей, але при цьому не вбачав підстав для позбавлення її батьківських прав, що не відповідає вимогам ст. 164 СК України.

Вказує, про наявність достатніх доказів не прийняття відповідачем участі у вихованні дітей, спілкування з дітьми у 2020-2021 роках тільки через мережу інтернет, кожного разу нетривалий час, відсутність у неї інтересу до навчання, розвитку, стану здоров`я дітей, рівня їх життя, організації їх побуту, забезпечення необхідними речами. З грудня 2017 року відповідач проживає за кордоном з іншим чоловіком, до України приїздила періодично тільки для продовження візи для проживання та роботи за кордоном, а не для спілкування з дітьми, ніколи не брала їх на літній відпочинок.

Зазначає, що однією з причин його звернення до суду з позовом є обмеження у можливості самостійно, без дозволу відповідача, яка не проживає в Україні, вирішувати питання щодо реєстрації місця проживання дітей, виїзду за кордон на відпочинок, а тому в найкращих інтересах дітей буде задоволення позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , що не позбавить її можливості спілкуватися з дітьми та надавати їм матеріальну допомогу.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідач та третя особа правом подання відзивів на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Гаврилюк Н.М., які підтримали скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 листопада 2007 року по 02 грудня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12, 13, 14, 18-19).

За даними довідок про реєстрацію місця проживання особи, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 15, 16, 17, 28).

Свідок ОСОБА_5 допитана судом першої інстанції повідомила, що діти проживають разом з позивачем. Цей факт не заперечувала відповідач із своїм представником а ні в судовому засіданні, а ні в своєму відзиві на позов.

Згідно з довідкою голови СМОГ «Вікторія», мешканці гуртожитку по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , його син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_3 мешкають за вказаною адресою без реєстрації з 02 березня 2010 року по теперішній час (а.с. 20).

Відповідно до довідок Сумської спеціалізованої школи I-III ступенів № 25, мати ОСОБА_2 вихованням та навчанням сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_3 не цікавиться, не спілкується з вчителями, не відвідує батьківські збори і шкільні заходи, вихованням та опікою дітей займається батько ОСОБА_1 (а.с. 21, 22).

Із висновку управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 28 січня 2022 року щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей вбачається, що 25 жовтня 2021 року було проведено перевірку умов проживання малолітніх дітей, під час проведеної бесіди з позивачем та дітьми з`ясовано, що ОСОБА_3 спілкується з матір`ю 2-3 рази на тиждень телефоном, ОСОБА_6 з матір`ю не спілкується, оскільки ображений на неї, вважає що мати його покинула, зі слів дітей, коли мати приїздить до м. Суми, вона привозить їм подарунки, водить до розважальних центрів. 04 листопада 2021 під час бесіди з ОСОБА_2 , остання надала письмові пояснення, в яких заперечувала щодо позбавлення батьківських прав. Зі слів ОСОБА_2 вона неодноразово пропонувала ОСОБА_1 надати їй дозвіл на виїзд дітей разом з нею за кордон, але жодного разу дозвіл не отримала. Управління «Служба у справах дітей» вважала, що позивач не довів, у чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх матері батьківських прав та не навів доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від батьківських обов`язків відносно дітей, а тому на даний час недоцільно позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 126-127).

Актом обстеження умов проживання від 25 жовтня 2021 року, складеним головним спеціалістом Управління «Служба у справах дітей» Сумської МР, встановлено, що умови проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 , задовільні (а.с. 128).

Відповідно до копії письмових пояснень ОСОБА_2 від 04 листопада 2021 року, долучених до висновку управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, відповідач зазначила, що приймає участь в утриманні та вихованні дітей, її від`їзд за кордон для працевлаштування та те, що батько залишиться з дітьми було з ним погоджено, під час перебування за кордоном вона передає речі, подарунки, надсилає кошти, періодично приїжджає до м. Суми та спілкується з дітьми, наразі позивач не дає забрати дітей для проживання за місцем реєстрації відповідачки, вона має можливість забрати дітей до Польщі, але батько не надає дозволу. Заперечує проти позбавлення її батьківських прав (а.с. 129).

Як доказ спілкування з дітьми та прояву інтересу до їх навчання та виховання, представником відповідача до відзиву надано скріншоти листування з дітьми та дзвінків за допомогою месенджера за період 2020-2021 років (а.с. 56-93).

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може застосовуватися судом у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків та конкретних обставин справи, однак позивач всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами факт ухилення відповідача, яка проживає закордоном, від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

При цьому, суд першої інстанції правильно взяв до уваги ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей, те, що таке позбавлення не забезпечуватиме інтереси самих дітей та попередивши її про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків, дійшов висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей за обставин, що склалися.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

У ст. 150 СК України перелічені обов`язки батьків щодо виховання дитини, зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги доправ та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з роз`ясненнями п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до роз`яснення п. 18 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції врахував вказані норми та за недоведеності фактів свідомого, систематичного, умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, відсутності доказів застосування інших заходів попередження та впливу, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав відносно дітей та передчасність застосування такої крайньої міри відповідальності.

Враховано, що за результатами обстеження умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проведення бесіди з дітьми та бесіди з відповідачем, Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської МР зроблено висновок про недоцільність на даний час позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 126-127).

Вказаний висновок підтверджує факт спілкування дітей з матір`ю, відсутність винної поведінки ОСОБА_2 , яка б свідчила про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Сам по собі факт обмеженого спілкування з дітьми з боку матері через проживання в іншій країни не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Судом враховано позицію відповідача, яка заперечує проти позову і підтримує зв`язок з дітьми, які на час її роботи закордоном проживають з батьком.

Позивачем не заперечується той факт, що відповідач купує дітям одяг, спілкується з ними в телефонному режимі.

Також, судом першої інстанції взято до уваги відсутність доказів застосування відносно відповідача будь-яких засобів попередження або впливу щодо виконання нею своїх батьківських обов`язків з боку органів внутрішніх справ (притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків), чи з боку органів опіки та піклування.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі відповідних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей, а позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 червня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

С. С. Ткачук