Справа № 296/8135/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певну дію, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати Рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради Житомирської області від 22.06.2021 року, яким відмовлено у прийнятті рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.05.2021 року; зобов`язати Комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.05.2021 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 01.04.2021 року шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 забрала дітей та переїхала жити в м. Житомир. Разом з тим, 28.05.2021 року він звернувся до Служби у справах дітей Житомирської міської ради з заявою про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні із малолітніми дітьми. Однак, комісією було відмовлено у прийнятті рішення з тих підстав, що в провадженні Кам`янського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження по його обвинуваченню за ч. 1 ст. 125 КК України, де мав місце факт домашнього насильства у присутності дитини.

Вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що відсутнє будь-яке процесуальне рішення щодо заборони спілкування з дитиною та відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 21.09.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

09.12.2021 року закрито підготовче провадження у справи та призначено справу до судового розгляду.

28.10.2021 року від представника виконавчого комітету Житомирської міської ради Перегуди О.В. надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що розгляд заяви щодо встановлення днів та годин побачень було розглянуто на комісії з питань захисту прав дітей при виконавчому комітеті Житомирської міської ради 22 червня 2021 року у присутності обох батьків. Слід зазначити, що на адресу комісії також надійшла заява від матері дітей ОСОБА_3 щодо систематичного вчинення ОСОБА_1 психологічного, фізичного та економічного насильства по відношенню до неї. Саме це, зі слів матері стало причиною переїзду з міста Кам`янка Черкаської області до міста Житомира. У заяві мати також зазначила про те, що з дітьми працює психолог, зокрема і в напрямку їх реабілітації, як постраждалим від домашнього насильства (зміст заяви було доведено до відома членів комісії). При безпосередньому розгляді питання щодо встановлення днів та годин побачень на засіданні комісії 22 червня 2021 року було заслухано думку матері та батька дітей. На засіданні комісії мати ОСОБА_3 зазначила, що донька ОСОБА_5 була свідком та очевидцем події 11.03.2021 року - завдання тілесних ушкоджень, по факту якого відкрито кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України, на даний час справа розглядається у суді. Враховуючи інтереси малолітніх дітей, беручи до уваги їх складний психоемоційний стан, пов`язаний з переїздом у інше місто та ситуацією, що склалась у родині, комісія дійшла висновку щодо доцільності відтермінування прийняття рішення про встановлення днів та годин побачень дітей з батьком до моменту прийняття рішення по кримінальному провадженню. Таке рішення обумовлено тим, що у разі визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення по відношенню до ОСОБА_3 доцільним, на думку комісії, буде проходження ОСОБА_1 додаткової корекційної роботи з психологом (як для кривдника). Однак на даний час зазначена судова справа ще перебуває на розгляді. У відповіді, яка долучена до позовної заяви, зазначено, що ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті рішення про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми до вирішення питання по кримінальному провадженню з приводу домашнього насильства по відношенню до матері у присутності дитини. Після вирішення справи у суді питання буде повторно винесене на розгляд комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради. При необхідності, для роботи з дітьми буде залучено психологів Житомирського центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді з метою вивчення психо-емоційного стану дітей та їх готовності до зустрічей з батьком (а.с.37-39)

22.11.2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшла письмова відповідь на відзив, в якій зазначає, що єдиною підставою для відмови у прийнятті рішення по його заяві було посилання відповідача, що в провадженні Кам`янського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження по його обвинуваченню за ч. 1 ст. 125 КК України, де мав місце факт домашнього насильства у присутності дитини, однак вироку суду по даному кримінальному провадженню немає. Вказує, що жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності та згідно обвинувального акта не всі діти були присутні під час сварки, а їх в нього троє (а.с.80-81).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що відносно нього не було жодного протоколу про притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності за домашнє насильство, термінового забороненого припису та інше. Станом на сьогодні він не позбавлений батьківських прав, та немає судового рішення про відібрання дитини чи її вилучення. Чинним законодавством України на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також наголосив, що з дітьми він не спілкується, оскільки ОСОБА_3 відмовляє у спілкуванні, хоча діти бажають спілкуватися з рідним батьком.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що рішенням від 22.06.2021 року комісія фактично відтермінувала розгляд заяви ОСОБА_1 , до вирішення питання в суді, оскільки в провадженні Кам`янського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження по його обвинуваченню за ч. 1 ст. 125 КК України, де мав місце факт домашнього насильства у присутності дитини, та у зв`язку з тим, що з дітьми працює психолог. Крім того, при прийнятті рішення комісія діяла в інтересах дітей, керувалася Положенням про комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради, постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» та Сімейним кодексом України. Наголосила, що комісія може встановити порядок побачень, а може відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася. В судовому засіданні 31.01.2022 року вказала, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що оскільки позивач б`є її та свідком цих побоїв є діти, тому вони вимушені були переїхати в м. Житомир. Старша дитина не хотіла бачитися з батьком та заблокувала з ним зв`язок. Наголошує, що вона жодним чином не намовляє дітей проти батька, а навпаки намагається налагодити відносини між дітьми та батьком, при цьому, примусити дітей бачитися з батьком вона не може.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

07.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 01.04.2021 року розірвано (а.с.4-6). Від даного шлюбу мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7,8,9).

28 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради з заявою щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні із малолітніми дітьми: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

22 червня 2021 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради щодо визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні та спілкуванні із малолітніми дітьми.

У відповідності до витягу з протоколу №23 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради було вирішено, що «З огляду на те, що у провадженні Кам`янського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження №0000148 від 15.03.2021 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (справа №969/342/21), де мав місце факт домашнього насильства у присутності дитини, відмовити останньому у прийнятті відповідного рішення до вирішення питання у суді» (а.с.85 зворотній бік).

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Згідно із статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Згідно статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

За приписами положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її виховання та навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

За змістом частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson V. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія А, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen V. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок).

Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину (абзац 2 пункту 3 Порядку).

Згідно із пунктом 73 Порядку у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один із батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (в разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок.

Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №140 від 17.02.2021 року затверджено Положення про комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради (далі Положення).

Згідно п.3 Положення основним завданням комісії є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток.

Комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, зокрема, щодо вирішення спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та визначення способів такої участі (п. 4 Положення).

Відповідно до п. 9 Положення комісія відповідно до компетенції приймає рішення, організовує їх виконання, подає рекомендації органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення або підготовки висновку для подання його до суду.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми, у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, один з батьків, що проживає окремо від дитини, має право звернутись до служби у справах дітей за місцем проживання дитини із заявою про визначення його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

При зверненні до органу опіки та піклування щодо вирішення спору між батьками дитини стосовно участі у її вихованні, орган опіки і піклування визначає порядок такої участі, виходячи із інтересів дитини.

Так, з цією метою працівником служби у справах дітей проводиться бесіда із батьками, з`ясовуються обставини, які призвели до виникнення спору та інші обставини, що мають істотне значення для визначення участі у вихованні того з батьків, який проживає окремо. За результатами з`ясування наведених обставин, служба у справах дітей складає висновок, який враховується органом опіки та піклування при прийнятті відповідного рішення.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

Отже, з наведених вище положень законодавства вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради повинна прийняти рішення, яким вирішити спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та визначення способів такої участі. Разом з тим, уповноважений орган відповідача фактично відмовився приймати будь-яке рішення з приводу звернення позивача, пославшись на вирішення кримінальної справи в суді, тобто на обставину, строки настання якої чітко не визначенні. На думку суду, наявність кримінального провадження відносно батька дітей є однією серед інших обставин, які підлягають оцінці та врахуванню компетентним органом при прийнятті ним рішення, однак не підставою для самоусунення від його прийняття.

Суд вважає, що прийнявши рішення, яке не передбачене нормативними актами, відповідач поставив у невизначене становище не лише відповідача, а й також дітей, в інтересах яких є чітке та однозначне вирішення спору між батьками.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову, а саме щодо визнання протиправним і скасування рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради від 22.06.2021 року, яким відмовлено у прийнятті рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.05.2021 року.

Вимоги позивача щодо зобов`язання комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради Житомирської області повторно розглянути заяву задоволенню не підлягають, оскільки скасування рішення має своїм наслідком продовження розгляду поданої заяви.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2,11,12, 76, 77, 78-83, 141,247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради від 22.06.2021 року, яке оформлене протоколом №23 засідання комісії (пункт 8), яким відмовлено у прийнятті рішення за заявою ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Виконавчого комітету Житомирської міської ради і на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не була вручена в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Виконавчий комітет Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, майдан ім.С.П. Корольова,4/2, код за .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 17.06.2022.