Справа №442/5872/21
Провадження №2/442/127/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Гарасимків Л.І.,

при секретарі Петрів В.М.

за участю представника позивача адвоката Тунського А.Р.

представника відповідача адвоката Івашків Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тунський Андрій Романович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги мотивує тим, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідний житловий будинок вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_7 , котрий успадкував відповідний житловий будинок після смерті своєї матері ОСОБА_8 .

За життя ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_2 було приватизовано дві земельні ділянки площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку (державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.07.2005р. реєстраційний № 6, кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва (державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.07.2005р. реєстраційний № 7 кадастровий № :01:010:0150) по АДРЕСА_2 .

Згідно договорів купівлі - продажу земельної ділянки від 26.08.2005р. ОСОБА_2 та ОСОБА_8 продали земельні ділянки по АДРЕСА_2 , площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку (кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва, ( кадастровий № :01:010:0150) ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 на підставі зазначених вище Договорів виготовив Державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯА № 738334 та ЯА № 738335 обидва від 09 вересня 2005 року. Вважає, що відповідні договори-купівлі продажу від 26.08.2005 року так само як і державні акти, що видані на підставі зазначених договорів є очевидно недійсними, оскільки відчуження відповідних земельних ділянок було здійснено ОСОБА_3 , яка начебто діяла в інтересах матері спадкодавця ОСОБА_8 . Однак рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 23.09.2010 року у справі № 2-15/10, котре залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2011 року було визнано недійсним договір представництва за довіреністю виданою ОСОБА_8 , яка посвідчена 27 травня 2005 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. І в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_8 перебувала в стані в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій і за вказаних обставин судом було визнано недійсним, як Договір купівлі-продажу житлового будинку так і довіреність, що була видана ОСОБА_3 .

Крім того зазначає, що ОСОБА_2 набув право власності на земельні ділянки : ділянки по АДРЕСА_2 , площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку (кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва, (кадастровий № :01:010:0150) як співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1 . Разом з тим в подальшому Договір на підставі якого ОСОБА_2 набув частку у праві власності на житловий будинок був визнаний недійсним. Більше того ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відчужили земельну ділянку без житлового будинку, оскільки житловий будинок до дня смерті перебував у власності ОСОБА_8 котра його не відчужувала.

В подальшому згідно договорів купівлі продажу земельної ділянки від 08.11.2005р. ОСОБА_4 продав земельні ділянки по АДРЕСА_2 площею 649 кв.м. для обслуговування житлового будинку та площею 658 кв.м. для ведення садівництва ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_4 відчужив частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 649 кв.м. для обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0140 котра належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.09.2005 року.

На земельну ділянку площею 649 кв.м в АДРЕСА_1 було видано Державний акт про право власності на землю на ім`я ОСОБА_9 та присвоєно їй кадастровий номер :01:010:0156. А на земельну ділянку площею 0,0351 га технічний звіт про виконані роботи по видачі Державного акту на право приватної власності на землю у місцевому фонді документації відсутні, таким чином остання залишилась у власності ОСОБА_4 .

Станом на момент підготовки позову у відповідності до відомостей з Державного реєстру речових прав власником земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:010:0156 (для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва) та :01:010:0150 (для садівництва) є ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1979, виданий 23.09.2008, видавник: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу та Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1977, виданий 23.09.2008, видавник: Ілик Г.М., приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу.

Таким чином вважає, що земельні ділянки вибули із власності первісного набувача земельних ділянок ОСОБА_8 поза межами її волі на підставі недійсних правочинів, а в подальшому на підставі «ланцюжка» договорів купівлі-продажу перейшли у власність ОСОБА_5 .

Тому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 серпня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокусом Б.В та зареєстрований в реєстрі за № 2167, що укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в інтересах якої діяла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 предметом якого була земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_1 загальною площею 0.1 га, кадастровий номер :01:010:0140 призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 серпня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокусом Б.В та зареєстрований в реєстрі за № 2168 укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в інтересах якої діяла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 предметом якого була земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_1 загальною площею 0.0658 га кадастровий номер :01:010:0150 призначення - для ведення садівництва, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 738334 виданий 09 вересня 2005 року, що посвідчував право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0.1 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:010:0140 цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 738335 виданий 09 вересня 2005 року, що посвідчував право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0658 га що розташована за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:010:0150 цільове призначення - для ведення садівництва, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0.0649 га кадастровий номер :01:010:0156 цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0658 га кадастровий номер :01:010:0150 що розташована за адресою АДРЕСА_1 цільове призначення - для ведення садівництва реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106.

Та просить стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тунський в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на обставини викладені у позовній заяві. Просить позов задоволити.

Відповідачі : ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, хоч належним чином були повідомлені про день та час слухання справи. Причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Івашків Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того просить застосувати строки позовної давності, оскільки ОСОБА_7 будучи спадкоємцем якого є позивачка, у 2006 році після похорону матері приступив до впорядкування майна матері та готувався до прийняття спадщини і виявив фотокопію документів про відчуження майна. Таким чином позивачка більше як 15 років не вчиняла жодних дій щодо витребування земельних ділянок та оскарження будь-яких договорів пов`язаних з цими ділянками. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. Причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доводи учасників процесу, що з`явились, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинок АДРЕСА_1 . Відповідний житловий будинок вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_7 , котрий успадкував відповідний житловий будинок після смерті своєї матері ОСОБА_8 ., відповідно до витягу з Державного реєстру речового права на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2021 року.

За життя ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_2 було приватизовано дві земельні ділянки площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку (державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.07.2005р. реєстраційний № 6, кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва (державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.07.2005р. реєстраційний № 7 кадастровий № :01:010:0150) по АДРЕСА_2 .

Згідно договорів купівлі - продажу земельної ділянки від 26.08.2005р. ОСОБА_2 та ОСОБА_8 продали земельні ділянки по АДРЕСА_2 , площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку (кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва, ( кадастровий № :01:010:0150) ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 на підставі зазначених вище Договорів виготовив Державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯА № 738334 та ЯА № 738335 обидва від 09 вересня 2005 року

Відчуження відповідних земельних ділянок було здійснено ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах матері спадкодавця ОСОБА_8 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 23.09.2010 року у справі № 2-15/10, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2011 року було визнано недійсним договір представництва за довіреністю виданою ОСОБА_8 , яка посвідчена 27 травня 2005 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., і в ході розгляду вищевказаної справи було встановлено, що ОСОБА_8 перебувала в стані в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій і за вказаних обставин судом було визнано недійсним, як Договір купівлі-продажу житлового будинку так і довіреність, що була видана ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку: ділянки по АДРЕСА_2 , площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку (кадастровий № :01:010:0140) та площею 658 кв.м. для ведення садівництва, (кадастровий № :01:010:0150) як співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1 . Разом з тим в подальшому Договір на підставі якого ОСОБА_2 набув частку у праві власності на житловий будинок був визнаний недійсним.

В подальшому згідно договорів купівлі продажу земельної ділянки від 08.11.2005р. ОСОБА_4 продав земельні ділянки по АДРЕСА_2 площею 649 кв.м. для обслуговування житлового будинку та площею 658 кв.м. для ведення садівництва ОСОБА_9 .

ОСОБА_4 відчужив частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 649 кв.м. для обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0140 котра належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.09.2005 року.

На земельну ділянку площею 649 кв.м в АДРЕСА_1 було видано Державний акт про право власності на землю на ім`я ОСОБА_9 та присвоєно їй кадастровий номер :01:010:0156, а на земельну ділянку площею 0,0351 га технічний звіт про виконані роботи по видачі Державного акту на право приватної власності на землю у місцевому фонді документації відсутні, таким чином остання залишилась у власності ОСОБА_4 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав власником земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:010:0156 (для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва) та :01:010:0150 (для садівництва) є ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1979, виданий 23.09.2008, видавник: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу та Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1977, виданий 23.09.2008, видавник: Ілик Г.М., приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власної інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р., передбачено, що згідно зі ст. 387 ЦК України та ч.3 ст. 10 ЦПК України особа звернулася до суду з позовом про, витребування майна з чужого незаконного володіння повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Верховний Суд України в Листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 р. (далі - Лист ВСУ від 01.07.2013 р.) визначив, що у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юриді особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном.... Отже, виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 387, 388 ЦК України.

Таким чином норми статті 388 ЦК України, передбачають що з позовом про витребування майна має право звернутись лише власник такого майна, однак позивач ОСОБА_1 такою не є.

Крім того позивачем долучено документи на спадкування та право власності лише на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на іншій земельній ділянці, що не знаходиться у власності відповдіача ОСОБА_5 ..

Враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельні ділянці яка не є предметом позову, усі посилання ОСОБА_1 на принцип цілісності об`єкті нерухомості з земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, не мають жодного відношення до судового спору.

Також позивач у позовній заяві вказує, що пунктом 3 Рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.05.1993 року № 152 було вирішено закріпити за будинковолодінням АДРЕСА_1 земельну ділянку згідно норм передбачених Земельним Кодексом України.

Ухвалою Дрогобицької міської ради від 15.10.1996 року № 284 було встановлено норму площі земельної ділянки за будинковолодінням ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 - 1000 кв.м.

Однак, дане рішення та Ухвала не містить жодних даних, які вказують на право власності ОСОБА_8 на спірні земельні ділянки та не є правовстановлюючими документами. Вказаними документи не визначено ні меж даних земель, ні розміщення поворотних точок, що взагалі унеможливлює твердження про те, що дані землі є саме тими землями, що зараз належать ОСОБА_5 ..

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України (в редакції 2005 року): «Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації».

Фактично до моменту надання Довіреності в травні 2005 році за ОСОБА_8 не було зареєстровано жодного права власності на земельні ділянки, тобто в силу норм ст.125 ЗК України вона не була власником жодної земельної ділянки, оскільки спірні земельні ділянки були приватизовані та зареєстровані лише в липні 2005 року.

Крім того судом встановлено , що на момент смерті ОСОБА_8 , не належало жодних земельних ділянок, у зв`язку з тим що вони були відчужені, ще до моменту відкриття спадщини в березні 2006 року.

Відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Таким чином, право власності на частку у відчужених ОСОБА_8 земельних ділянках та право на їх витребування не входили до складу спадщини, яка відкрилась із її смертю, оскільки, на час смерті вона, вже не володіла вказаним вище майном, що виключає можливість успадкування будь-яких прав на нього іншими особами (спадкоємцями).

Судом встановлено, і те, шо згідно з свідоцтва про право на спадщину від 05.02.2021 року позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем свого батька ОСОБА_7 , який прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_8 , але не оформив своїх спадкових прав.

Згідно до Заповіту від 06.04.1999 року ОСОБА_8 заповіла своєму сину ОСОБА_7 будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_7 , щодо зазначеного в цьому свідоцтві майна, а саме 45/100 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

У вищевказаних документах відсутні вказівки на спадкування права власності на спірні земельні ділянки, як і нічим не підтверджена позиція ОСОБА_1 , щодо факту прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 ..

Крім того, спірні земельні ділянки були приватизовані ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_2 . Таким чином, на момент 2005 року ОСОБА_8 володіла лише часткою у спільному сумісному майні і їй ніколи не належало одноособове право власності на спірні земельні ділянки, натомість ОСОБА_1 навіть не будучи спадкоємцем даного майна просить витребувати земельні ділянки в цілому.

У своїх поясненнях позивач стверджує, що на момент підписання Договору представництва від 27.05.2005 року, та на момент укладення Договору купівлі-продажу земельних ділянок від 26.08.2005 року ОСОБА_11 перебувала в стані в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій.

Водночас, позивач стверджує, що вона є власником земельних ділянок, які були приватизовані 28.07.2005 року, начебто в період коли ОСОБА_8 перебувала в стані в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій.

В статті 40 ЦК України визначено, Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

Однак з оглянутих матеріалів цивільної справи № 2-15/10 та № 2-о-6/06р., які були витребувані з архіву Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за клопотанням представника відповідача -адвоката Івашків Л.В., вбачається, що в Рішенні 2006 року про визнання недієздатною ОСОБА_8 вказано, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №1084 від 16.12.2005 року, ОСОБА_8 страждає стійким хронічним психічним захворюванням атеросклеротичною деменцією і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте встановити з якого саме часу ОСОБА_8 страждає даним розладом не представляється можливим. Тобто рішенням суду, яким ОСОБА_8 було визнано недієздатною не було встановлено дня, з якого вона визнається недієздатною, що має висновком те, що ОСОБА_8 визнано недієздатною з дня набрання законної сили Рішенням суду.

Натомість в Рішенні суду 2010 року ( матеріали цивільної справи № 2-15/10) , чітко зроблено висновки про те, що на момент травня 2005 року ОСОБА_8 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що суперечить Рішенню 2006 року про визнання особи недієздатною.

З огляду на викладені у відзиві норми матеріального та процесуального права, належним та допустимим доказом, що підтверджує існування обставин, які могли істотно впливали на здатність ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, може бути лише судове рішення 2006 року, що набрало законної сили, яким її визнано недієздатною.

Водночас, Рішення суду 2010 року, на яке покликається позивач прийнято всупереч фактам встановленим судом в 2006 році, та не є Рішенням яким визначалась дієздатність ОСОБА_8 , а відтак, твердження позивача стосовно того, що, на час надання довіреності на здійснення дій, необхідних для вчинення спірних правочинів, ОСОБА_8 не усвідомлювала своїх дій грунтуються на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЩІК України.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, що існували і наділяли ОСОБА_8 правом власності на спірні земельні ділянки, до моменту оформлення Договору представництва за довіреністю, виданою ОСОБА_8 27.05.2005 року, як і відсутні будь-які документи, про те що позивач успадкувала права на спірні земельні ділянки.

У зв`язку з чим в силу норм ст. 388 ЦК України, ОСОБА_1 не мас права на витребування земельних ділянок що належать ОСОБА_5 , оскільки не є їхнім власником.

Що ж стосується визнання недійсними Договорів купівлі-продажу земельних ділянок то суд прийшов до таких висновків.

Спірні земельні ділянки були приватизовані ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_2 , та на момент відчуження у покупця не могло бути сумнівів, щодо законності продажу даного майна, оскільки Договори купівлі-продажу підписувались одним з співвласників ОСОБА_2 та довіреною особою ОСОБА_8 .

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.,

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна без письмової згоди одного з співвласників, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з співвласників слід виходити з права одного з співвласників на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в її інтересах майна.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з співвласників без згоди другого, недійсним.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку, Верховний Суд дійшов висновку, що укладення одним з співвласників договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з співвласника може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з співвласників, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, і що той з співвласників, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з співвласника.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17 (провадження 61-38620св18).

Слід зазначити, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Таким чином, згода ОСОБА_8 на відчуження земельних ділянок, була висловлена її представником.

А в матеріалах справи відсутні докази того, що на момент вчинення правочину, довіреність ОСОБА_8 , була відкликана чи того що ОСОБА_2 або представник ОСОБА_8 , мали підозри про те що довіритель недієздатна. Тому, підстав вважати, що продавці діяли недобросовісно, не має, а отже і не має підстав для визнання недійсними вказаних Договорів.

Крім того судом також встановлено, те що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності. Позивач стверджує, що про порушення своїх прав вона могла дізнатися не раніше 23.11.2020 року коли в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності ОСОБА_5 .

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду вимогою захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх, майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також-випливає із загального правила, встановленого частиною третьою (статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність у цій справі має обчислюватися з моменту набуття відповідачами права власності на спірне нерухоме майно, тобто з 2005 року.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Перебіг позовної давності починається з моменту коли позивач довідалась або могла довідатись про порушення свого права та жодним чином не пов`язаний з вчиненням жодних правочинів, щодо цього майна чи його реєстрацією за добросовісним набувачем, про що і вказано в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у Постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

З матеріалів справ № 442/5872/21 та №2-15/10 вбачається, що сину ОСОБА_8 було відомо про відчужене майно ще в 2005 році, коли будинок було поділено навпіл з ОСОБА_12 , який здійснював там ремонтні роботи. Також при оспорені Довіреності від 27.05.2005 року сторонам було відомо про відчуження і земельних ділянок, оскільки в тексті доручення чітко вказано, що вона видана на продаж і будинку ОСОБА_8 і земельних ділянок.

Отже, батькові позивачки, ще в 2005 році могло бути відомо про відчуження і частини житлового будинку на користь ОСОБА_2 і спірних земельних ділянок. Однак, позовну заяву про витребування земель було подано лише 02.08.2021 року, тобто з пропуском усіх можливих строків позовної давності.

Отже, в даному випадку позивачем пропущено строки позовної давності на звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування вищевказаних земельних ділянок.

Таким чином суд прийшов до висновку, що чинним законодавством встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України), і визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом (часина 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридичне закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у цивільних відносинах, що звернулася до суду з позовом.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача , створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав чи інтересів позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Беручи до уваги, що судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідачів, а позивачем крім того пропущено строки позовної давності на звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування земельних ділянок, суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

У зв`язку із відмовою у позові судові витрати, які пов`язані із сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Що стосується витрат на правову допомогу відповідача, то відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України „Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі „Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі „Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі „East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі „Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Згідно договору № 1/10 про надання правової допомоги від 05.10.2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_5 уклав вищевказаний договір з адвокатським об"єднанням " Івашків і Партнери" в особі Голови Іавашків Любомира Володимировича.

Згідно платіжного доручення від 25.10.2021 року вбачається, що ОСОБА_5 проведе оплату за надання правової допомоги згідно договору № 1/1- від 05.10.2021 року в розмірі 26.000 тисяч гривень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір про надання послуг відповідає положенням статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відтак вважає за необхідне стягнути з позивачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 понесені останнім судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26.000 ( двадцять шість тисяч) грн.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 225, 257, 261,267, 330, 350, 377, 387, 388, 1218 ЦК України та ст.120 ЗК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тунський Андрій Романович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за участю третьої особи ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 понесені останнім судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26.000 ( двадцять шість тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 11.08.2022 року.

Головуюча суддя Л.І. Гарасимків