Справа 279/5751/21
Номер провадження 2/279/174/22
РІШЕННЯ
Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
судді Коваленко В.П.
секретаря Петрук О.І.
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу №279/5751/21 за за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, середнього заробітку у зв`язку з невидачею трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути заборгованість по виплаті заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку, середній заробіток у зв`язку з невидачею трудової книжки та моральну шкоду.
В обгрунтування позовних вимог вказала, що перебувала в трудових відносинах з роботодавцем ОСОБА_3 та працювала в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , на посаді касира торгівельного залу, що підтверджується трудовим договором від 08.04.2021 року. При оформленні на роботу нею було надано усі необхідні документи передбачені ст. 24 КЗпП України. 20.07.2021 року ОСОБА_1 подала письмову заяву про звільнення за власним бажанням. 30.07.2021 року її вже не допустили до роботи , повідомили , що звільнено з роботи з цієї дати згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням . Проте, при звільненні не було дотримано ряд процедур звільнення та порушено її права , як працівника, а саме: не видано трудову книжку; не видано копію наказу про звільнення; не виплачено всіх належних сум та не проведено розрахунку у визначені законом строки; про нараховані суми , які належні при звільненні , письмово не повідомили. В свою чергу 30.07.2021 року при звільненні ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату в сумі 2997 грн. за повний місяць, що є вдвічі меншою , ніж повинна бути ( 6000 грн.). Її усні та письмові претензії було проігноровано.
Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін .
В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задовольнити, оскільки їй не виплачено відпускні кошти, не видано трудову книжку, що спричинило моральні страждання та є перешкодою для подальшого працевлаштування.
Представник відповідача заперечує проти позовних вимог, стверджуючи, що всі належні при звільненні кошти позивачу виплачено належним чином.
Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників, суд приходить до наступного.
У відповідності до положень ст.43 Конституції України , право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Стаття 93 КЗпП України визначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1ст. 115 КЗпП України)
Стаття 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Як встановлено судом та вбачається з інформації, наданої Пенсійним фондом України , копії трудового договору копії наказу про звільнення, позивачка з 08.04.2021 по 30.07.2021 перебувала в трудових відносинах з відповідачем.
Згідно наказу № 275-Зв К від 30.07.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної позади за власним бажанням.
Як вбачається з матеріалів справи, в серпні 2021 року позивачка зверталася із заявою ( претензією) до відповідача ОСОБА_3 та керівника ( завідуючої) магазина "Квіточка" , в якій просила виплатити їй належні при звільненні виплати, повернути трудову книжку , надати копію наказу про звільнення. Лист був отриманий відповідачами. На зазначену претензію ОСОБА_1 було видано копію трудового договору та копію наказу про припинення трудового договору. Письмову довідку про нараховані суми , які належать позивачці при звільненні та нараховану заробітну плату за весь період роботи та трудову книжку, видано не було.
Вказані докази надано на вимогу суду.
Як вбачається із бухгалтерської довідки про нараховану та виплачену заробітну плату (а.с.57) позивачу нараховано заробітну платуза липень 2021 року в сумі 5827, 91 грн. Виплачено : 22.07.21 - 2460,00 грн. - за першу половину; 30.07.21- 517,15 грн; 30.07.2021 - 1714,30 грн. - за другу половину липня 2021 року. Загальна сума - 4691,45 грн.
Разом з тим, позивачці не виплачено кошти в сумі 1500-03 грн як компенсацію відпустки.
А тому суд не приймає до уваги твердження відповідача про те,що кадрові документи втрачені у зв"язку з військовим станом.
Таким чином, відповідачем не надано суду доказів про виплату компенсації за відпустку.
Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідачем не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем; у матеріалах справи відсутні й будь-які дані щодо спору про розмір невиплачених позивачеві сум. За таких обставин наявні підстави для застосування положень частини 1 статті 117 КЗпП України щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні.
Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України.
Згідно з абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Позивачка була звільнена 30.07.2021року. Станом на день розгляду справи розрахунок по заробітній платі з нею не був проведений.
Як зазначено позивачем , її заробітна плата складала 6000 грн. в місяць, графік роботи був два дні через два дні , тобто 15 робочих днів в місяць, а тому середньоденний заробіток позивача складав 394 грн..
Загальна кількість днів затримки розрахунку становить 160 днів, а саме: серпень 2021 року -15 днів по липень 2022 року.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Щодо заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку у зв"язку з невидачею трудової книжки з дня звільнення по день ухвалення рішення, суд зазначає наступне.
Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Частиною 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Суд задовольняє вимогу позивачу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день ухвалення рішення , а тому вимога позивача про стягнення середнього заробітку у зв"язку з невидачею трудової книжки з дня звільнення по день ухвалення рішення , задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.
Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 з подальшими змінами розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача.
Виходячи з вищевикладеного та керуючись засадами розумності і справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути стягнуто 2000 гривень у відшкодування моральної шкоди.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України, ст.15, 117 КЗпП України , суд
Позов задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя В.П. Коваленко