Справа № 347/823/21
Провадження № 22-ц/4808/1016/22
Головуючий у 1 інстанції Драч Д.С.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Працун В.В.

за участю представника позивача адвоката Волосянка Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Косівського районного суду від 21 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Драч Д.С. в м. Косів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Косівського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Косівського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця.

Позов мотивувала тим, що рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року у справі № 347/868/15-ц з неї стягнуто на користь ОСОБА_2 272 742 грн боргу за договором позики та 243,60 грн судового збору. На виконання вказаного рішення 09 жовтня 2015 року судом видано виконавчий лист, який стягувачем звернуто до виконання. Постановою державного виконавця Косівського РВ ДВС від 13 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49007300. 15 жовтня 2015 року державним виконавцем накладено арешт на все належне їй рухоме та нерухоме майно, про що винесено відповідну постанову. 28 жовтня 2015 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, згідно якого описано та накладено арешт на належне їй майно, а саме на житловий будинок площею 139,6 м.кв за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0292, розташовану за цією ж адресою. Того ж дня, іншим актом опису й арешту майна, державним виконавцем описано та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,111 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0293, розташовану в АДРЕСА_1 .

В подальшому державним виконавцем розпочато процедуру реалізації арештованого майна вищевказаних житлового будинку та земельної ділянки, призначеної для його обслуговування. При цьому, державним виконавцем неправильно визначено черговість звернення стягнення на майно боржника, встановлену Законом України «Про виконавче провадження», а саме за наявності у неї окремої від будинку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства державний виконавець розпочав процедуру стягнення на житловий будинок, в якому вона проживає, та земельну ділянку під ним. Оскільки призначені електронні торги з реалізації належних їй житлового будинку та земельної ділянки не відбулися через відсутність допущених учасників, то 14 березня 2018 року начальником Косівського РВ ДВС Йоником І.М. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, якими належний їй житловий будинок та земельну ділянку під ним передано у власність стягувача ОСОБА_2 . Останній сплатив різницю між вартістю арештованого майна і сумою боргу та в подальшому вчиняв дії, спрямовані на виселення її із вказаного будинку. Обставини порушення черговості звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні № 49007300 встановлені ухвалою Верховинського районного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 347/2085/16.

Неправомірні дії державного виконавця Косівського РВ ДВС призвели до того, що будучи у похилому віці вона втратила єдине житло і для захисту свого порушеного права власності повинна докладати значних зусиль та часу, зазнала сильних переживань, приниження, а тривога та страх залишитися на схилі літ безхатченком не покидають її вже більше трьох років. Тому вона має право на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця, яку, враховуючи глибину своїх переживань, приниження, тривоги та страху, оцінила в 100 000 грн.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Косівського районного суду від 24 червня 2021 року замінено первісного відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на належного відповідача Державну казначейську службу України.

Рішенням Косівського районного суду від 21 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає помилковим рішення суду першої інстанції про те, що завдана позивачці моральна шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Вказує, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою та самостійно несе відповідальність за власні дії. Будь-яких протиправних дій відносно позивачки вона не здійснювала, права та охоронювані законом інтереси останньої не порушувала, що підтверджується тим, що позивачка не вказує на Державну казначейську службу України як на порушника своїх прав.

Зауважує, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів. Оскільки неправомірні дії державного виконавця, як посадової особи, були допущені при здійсненні ним своїх повноважень, то заподіяна такими діями шкода у відповідності до ст. 1174 ЦК України відшкодовується державою, яка і має бути відповідачем. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув.

Крім того, апелянт не погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди. Вважає, що позивачкою не наведено обґрунтування розміру такої шкоди, а судом безпідставно завищено суму до відшкодування.

Із зазначених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У засіданні апеляційного суду представник позивачки скаргу заперечив, просив відмовити в її задоволенні.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на виконанні у Косівському районному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області перебувало виконавче провадження № 49007300 з виконання виконавчого листа № 347/868/15-ц, виданого 09 жовтня 2015 року Косівським районним судом на підставі рішення цього суду від 04 вересня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 272 724 грн боргу за договором позики та 243,60 грн судового збору.

Ухвалою Верховинського районного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 347/2085/16, яка набрала законної сили, визнано неправомірними дії державного виконавця Косівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області при визначенні порядку звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна боржника ОСОБА_1 під час здійснення зазначеного виконавчого провадження.

При цьому судом встановлено, що постановою державного виконавця від 13 жовтня 2015 року було відкрито виконавче провадження № 49007300 з виконання вказаного виконавчого документа та надано боржнику строк до 20 жовтня 2015 року для добровільного виконання рішення суду.

Постановою від 13 жовтня 2015 року державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .

Згідно з актом опису й арешту майна від 28 жовтня 2015 року, наявного в матеріалах виконавчого провадження, державним виконавцем Стефураком Р.М. виявлено у власності боржника житловий будинок площею 139,6 м.кв, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0292, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії акту опису й арешту майна від цього ж числа встановлено, що цим же державним виконавцем було виявлено, окрім зазначеного майна, також земельну ділянку площею 0,111 га, кадастровий номер :01:001:0293, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, не виявивши достатніх коштів чи рухомого майна у боржника, державним виконавцем розпочато процедуру реалізації арештованого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0292, розташованої за цією ж адресою. Постановою від 01 березня 2016 року призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлених обставин, суд дійшов до переконання, що державним виконавцем Стефураком Р.М. визначено порядок звернення стягнення на майно боржника неправильно, в порушення положень чинного законодавства розпочато процедуру стягнення на житловий будинок та земельну ділянку під ним, в той час, як у власності боржника перебувала окрема від будинку земельна ділянка. Внаслідок таких дій було порушено права боржника, яка проживала у цьому житловому будинку (а.с. 34-37).

Також встановлено, що 14 березня 2018 року начальником Косівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Йоником І.М. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до яких стягувачу ОСОБА_2 передано у власність житловий будинок загальною площею 139,6 м.кв з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0292, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , що належать боржнику ОСОБА_1 (а.с. 29-30).

На підставі вказаного акту ОСОБА_2 21 березня 2018 року видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 31).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення Косівським районним відділом ДВС законної процедури вибуття із власності позивачки належного їй єдиного житла та присадибної ділянки, остання на тривалий час втратила спокій та звичний ритм життя, змушена була докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій державного виконавця Косівського районного відділу ДВС, та за отриманням правової допомоги адвоката з метою повернути незаконно вибуле з її власності нерухоме майно. Таким чином, позивачкою доведено спричинення їй моральної шкоди. З урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважав за доцільне стягнути з держави на користь ОСОБА_1 10 000 грн моральної шкоди, яка буде співмірною з допущеними порушеннями з боку відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Зважаючи на ці обставини, колегія суддів вважає, що негативні емоції ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій державного виконавця Косівського районного відділу ДВС, що підтверджено рішенням суду, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями посадових осіб відповідача, а отже, могли стати причиною страждань та спричинити моральну шкоду.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи та застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою доведено спричинення їй моральної шкоди внаслідок неналежного виконання посадовими особами Косівського районного відділу ДВС своїх обов`язків з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження, у зв`язку з чим позивачка на тривалий час втратила спокій та звичний ритм життя, змушена була докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій державного виконавця Косівського районного відділу ДВС, та за отриманням правової допомоги адвоката з метою повернути незаконно вибуле з її власності нерухоме майно.

Суд, виходячи із засад розумності, справедливості та доведеності вимог ОСОБА_1 , обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Апеляційний суд погоджується, що така сума буде співмірною з допущеними порушеннями з боку відповідача та служитиме відшкодуванням моральних страждань, які позивачка зазнала внаслідок неналежного виконання рішення суду через психологічний дискомфорт, необхідність захисту своїх прав.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачці іншими суб`єктами, з огляду на те, що Державною казначейською службою України здійснюється виконання рішення суду з Державного бюджету України у межах відповідних призначень в силу повноважень визначених законом.

Водночас колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що оскільки неправомірні дії державного виконавця, як посадової особи органу ДВС, були допущені при здійсненні ним своїх повноважень, то заподіяна такими діями шкода у відповідності до ст. 1174 ЦК України відшкодовується державою, яка і має бути відповідачем. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити дані про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Тому в цій частині суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України і резолютивну частину рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити, врешті рішення слід залишити без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволити частково.

Рішення Косівського районного суду від 21 червня 2022 року змінити в резолютивній частині, виклавши абзац другий в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.»

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта