Справа № 638/1490/21
Провадження № 2/638/382/22
РІШЕННЯ

іменем України

04.11.2022 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Третя Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Шрамко І.С,. звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати за ОСОБА_1 право власності на ѕ частини квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , та за заповітом після смерті матері, ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний батько, ОСОБА_3 , який був власником ј частини квартири за адресою АДРЕСА_1 . Після його смерті за спадщиною звернулась дружина померлого - мати позивачки, ОСОБА_4 , та позивачка. Обидві отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із неможливістю встановити коло спадкоємців, оскільки місцем смерті спадкодавця є ОСОБА_5 республіка Німеччина. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 також померла, так і не оформивши спадщину після чоловіка. За життя ОСОБА_4 залишила заповіт, згідно з умовами якого все належне їй майно заповідала доньці. Після звернення до Третьої державної нотаріальної контори позивачем отримано відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із неможливістю встановити коло спадкоємців, оскільки місцем смерті спадкодавця є ОСОБА_5 республіка Німеччина.

ОСОБА_2 , в свою чергу, звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що на момент смерті батька, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкав разом з ним та матір?ю, ОСОБА_4 , у Федеративній республіці Німеччина за адресою АДРЕСА_2 . У зв?язку з чим є таким, що прийняв спадщину після смерті батька на підставі заповіту.

Ухвалою від 19 травня 2021 року позови були об?єднані в одне провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний батько сторін ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому ј частини квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 на момент смерті проживав у місті Ганновер, Федеративна республіка Німеччина, разом з дружиною, ОСОБА_4 . Цей факт вбачається з численних документів, що містяться в матеріалах справи і не оспорюється ніким із сторін.

Відповідно до вимог статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином ОСОБА_4 , проживаючи разом із своїм чоловіком, як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину в порядку спадкування за законом.

За життя ОСОБА_3 залишив заповіт, згідно з яким залишив все належне йому майно синові, ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після батька в установлений статтею 1270 Цивільного кодексу строк не звернувся.

Посилання на факт спільного проживання разом з батьком на момент його смерті спростовується матеріалами справи.

Адресою проживання ОСОБА_2 відповідно до всіх документів є АДРЕСА_4 .

З пояснень самого ОСОБА_2 , які він надав в судовому засіданні вбачається, що він постійно проживав із дружиною за адресою АДРЕСА_4 , але дуже часто навідувався до батьків, приділяючи час догляду за ними. Зазначення про часткове проживання з батьками не доведено належними та допустимими доказами, та не передбачено жодними законодавчими нормами. Стаття 1268 Цивільного кодексу ставить саме постійне проживання зі спадкоємцем як умову прийняття спадщини, а не часткове.

Документи, де адресою ОСОБА_2 зазначена адреса батьків, датовані 2012 роком та не можуть бути доказом проживання за цією адресою в 2017.

В рішенні суду про призначення ОСОБА_2 тимчасовим опікуном матері, ОСОБА_4 , датованому 2016 роком, та в повідомленні від 2017 року зазначено його адресу Доротеенштрасе 21, м. Ганновер.

З довідки Компанії "Medivita GmbH", яка надавала ОСОБА_6 і ОСОБА_4 послуги медичного догляду вбачається, що крім них в квартирі постійно не проживали інші особи.

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили наступне.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 , який є рідним сином ОСОБА_2 , пояснив, що гостював у батька в Німеччині в 2013 році, провідував також і дідуся с бабусею - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і вже тоді батько проживав окремо від своїх батьків. Після 2013 року в Німеччині свідок не був, проте спілкувався з дідусем щотижня аж до його смерті і впевнений, що ОСОБА_2 не мешкав разом з ОСОБА_3 .

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_8 , дружина ОСОБА_7 , невістка ОСОБА_2 також пояснила, що відвідувала Німеччину разом з чоловіком в 2013 році, була очевидцем його спілкування з батьком та дідусем і впевнена що в 2013 році і після вони проживали окремо.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_9 , який є другом сім?ї і знайомий з обома сторонами з дитинства, та з їхніми батьками відповідно, оскільки мешкав по сусідству, пояснив що зі спілкування з ОСОБА_2 , який іноді зупинявся у нього коли приїздив до Харкова, з його матір?ю, ОСОБА_4 , та з ОСОБА_1 , йому відомо, що ОСОБА_10 та його батьки проживали в одному місті в Німеччині, і після переїзду ОСОБА_10 дійсно деякий час мешкав разом з батьками, проте з 2012 чи 2013 року постійно мешкав з дружиною окремо від батьків. Також повідомив, що в 2017 році, вже після смерті батька, ОСОБА_2 приїздив в Україну на паску у квітні, та потім ще у серпні.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_11 пояснила, що знайома зі сторонами з їх дитинства, оскільки була подругою їх матері, ОСОБА_4 . Зазначила, що вважає ОСОБА_10 більш вартим на отримання спадщини ніж ОСОБА_12 , оскільки ОСОБА_12 після переїзду до Німеччини проживала в ОСОБА_13 і менше часу приділяла батькам, ніж ОСОБА_10 . В Німеччині свідок не бувала і на власні очі місце проживання спадкодавців не бачила. В телефонних розмовах з ОСОБА_14 ?ю чула, що ОСОБА_10 часто приходить та допомагає, оскільки також мешкає в ОСОБА_15 .

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_16 пояснила, що знайома зі сторонами з їх дитинства, оскільки була їх матері були подругами. Зі слів своєї матері знає, що ОСОБА_14 розповідала, що ОСОБА_10 також живе в ОСОБА_15 , часто в них буває та допомагає.

Таким чином, ані матеріалами справи ані показаннями свідків не підтверджується факт проживання позивача за зустрічним позовом разом з батьком на момент його смерті.

Посилання на той факт, що ОСОБА_2 не мав можливості приїхати в України для звернення з заявою про прийняття спадщини після батька, оскільки мав доглядати мати, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показаннями свідків.

Так, ОСОБА_4 самостійно приїздила в Україну, де склала довіреність та заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка, тож вочевидь не потребувала такого рівня догляду, який би заважав її сину також відвідати Україну в цей же час.

Крім того, позивачем за первісним позовом надано докази відвідування ОСОБА_2 різних країн, і він цей факт не заперечував.

Також, він мав право скласти заяву про прийняття спадщини у консула України в Німеччині та направити її нотаріусу для відкриття спадщини, або ж уповноважити третю особу для звернення з такою заявою.

І також свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_2 двічі приїздив до Харкова в 2017 році вже після смерті батька.

ОСОБА_2 не навів жодних поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Таким чином, суд не може визнати ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину після смерті батька.

Підстави для прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_4 , відсутні, оскільки за життя остання залишила заповіт, згідно з яким заповідала належне їй майно дочці, ОСОБА_1 .

У відповідності з вимогами статті 1221 Цивільного кодексу України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Згідно з правилами статті 1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його діти позивачка та її брат ОСОБА_2 , а також дружина ОСОБА_4 . З заявами про прийняття спадщини звертались дружина та донька, син з такою заявою не звертався. Проте як вбачається з матеріалів спадкової справи, ОСОБА_17 звернулась в межах шестимісячного строку, а ОСОБА_1 за його межами.

Отже ОСОБА_4 , як єдина особа, яка проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Ганновер, Федеративна республіка Німеччина.

У видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 відмовлено у зв`язку із неможливістю встановити коло спадкоємців, оскільки місцем смерті спадкодавця є ОСОБА_5 республіка Німеччина.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності, р.№1-96-74259-С-2 від 31.05.1996, квартира № 7 по АДРЕСА_5 площею 77, 6 кв.м. належить ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Таким чином частка кожного власника у квартирі становить 1/4 частин квартири.

Частка померлого ОСОБА_3 1/4 успадкована ОСОБА_4 як спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Таким чином на момент смерті ОСОБА_4 їй належала Ѕ частина квартири.

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт від 23.01.2013, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жидєльовою А.Ю., яким заповіла все належне їй майно позивачці, ОСОБА_18 .

Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про смерть матері з апостилем отримано позивачкою 10 вересня 2020 року, після чого вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача за первісним позовом щодо того, що позивач не ставить питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини, у зв?язку з тим, що з Постанови про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину вбачається, що відмовлено у зв`язку із неможливістю встановити коло спадкоємців, оскільки місцем смерті спадкодавця є ОСОБА_5 республіка Німеччина, а отже встановлення додаткового строку для стало б неефективним способом захисту права.

В той же час, суд, оцінюючи пояснення позивача за первісним позовом та надані нею докази, вважає за необхідне оцінити дотримання вимог статті 1270 Цивільного кодексу.

За змістом статті 1271 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1271 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви, 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. У постанові від 03 червня 2021 року по справі № 636/1160/19 Верховний Суд зазначив, що необхідно досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій;

Постановами КМ України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні було запроваджено карантин. Внаслідок карантинних обмежень було зупинено рух громадського транспорту, обмежувалось пересування громадян та вводилось ряд інших обмежень. Листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 "Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину" було рекомендовано державним та приватним нотаріусам обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії.

Отже, обмеження, які діяли з 12 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року в Україні у зв`язку із запровадженням карантину, внаслідок чого було зупинено рух громадського транспорту, обмежено пересування громадян, обмежено прийом громадян державними нотаріальними конторами, вплинуло на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Також слід врахувати, що всі шість місяців з шестимісячного строку припали на період дії карантинних обмежень, за відсутності яких позивач цілком могла вчинити дії, пов`язані з прийняттям спадщини; пропуск строку є незначним (із заявою про прийняття спадщини позивач звернулася протягом в межах шестимісячного терміну після закінчення карантинних обмежень). Необхідність дотримання карантинних обмежень і запобігання зараженню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) створили позивачу перешкоди у тому, щоб своєчасно подати до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері та є поважними. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 206/3473/20;

таким чином у позивача були наявні причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.

Проте суд вважає недоцільним вирішувати питання про надання додаткового строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки з Постанови про відмову у видачі Свідоцтва вбачається, що причиною відмови послугував той факт, що місцем смерті спадкодавця є ОСОБА_5 республіка Німеччина, тож вирішити питання про видачу свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку було неможливо.

Тож відсутність позовної вимоги про надання додаткового строку для звернення із заявою про прийняття спадщини не є підставою для відмови у позові про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за умови поважності причин пропуску такого строку.

З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.2, 5, 3, 10-13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, глави 84 ЦК України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Третя Харківська державна нотаріальна контора - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_4 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 листопада 2022 року.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчий кімнаті.

Суддя: Т.В. ШТИХ.