Справа № 761/911/20
Провадження № 2/761/2191/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Макаренко І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та компенсації за виконання роботи не за основним місцем роботи,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд, з урахуванням поданої 26.11.2020 заяви про збільшення позовних вимог, визнати незаконним Наказ №172-ОС від 31.10.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади власного кореспондента відділу закордонної кореспондентської мережі Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення з 31.10.2019 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпПУ; визнати незаконним Наказ №95-ОС від 14.09.2020 про внесення змін до Наказу №172-ОС від 31.10.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади власного кореспондента відділу закордонної кореспондентської мережі Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення з 18.11.2019 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпПУ; поновити незаконно звільнену ОСОБА_1 на посаді; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 137 595,92 грн., заборгованість з виплати заробітньої плати за весь час, починаючи з січня 2012 року по 26.12.2019 у розмірі, що становить еквівалент 130 515,12 доларів США на день ухвалення судового рішення, компенсацію за відрядження та виконання роботи в іншій місцевості у розмірі 45 041,75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2011 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 31.10.2019 позивачем через електронну пошту отримано лист, у вкладенні якого знаходилася копія Наказу Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» №172-ОС від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Підставою для звільнення зазначено попередження про наступне звільнення від 05.08.2019. Із вказаним попередженням позивач був ознайомлений 14.08.2019, в якому датою звільнення було вказано 14.10.2019 та запропоновано позивачу переведення на вакантну посаду оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення. Позивач із переведенням погодився, про що зробив відповідний запис та засвідчив особистим підписом. 22.10.2019 позивачем через електронну пошту отримано лист із пропозиціями переведення на вакантні посади у зв`язку із відмовою 21.10.2019 від переведення на раніше запропоновану 14.08.2019 посаду оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення, при цьому позивач зазначає, що жодних документів про відмову від переведення на раніше запропоновану посаду не підписував та не надавав відповідачу. Позивач вказує, що його права як найманого працівника порушувалися багато років та з різних питань, і систематично, а саме за весь час та на момент отримання повідомлення про звільнення позивачу не було компенсовано коштів за виконання роботи в іншій місцевості за завданням роботодавця, належним чином не оформлені відповідні документи. Позивач звертає увагу суду, що його постійне місце проживання до фактичного відрядження до Республіки Молдова, було в Україні. На думку позивача, відповідач повністю проігнорував його згоду на переведення на іншу посаду, а звільнення відбулося в період тимчасової непрацездатності у зв`язку з перебування у лікарні. За загальним порядком виконання своїх трудових обов`язків позивач перебував та перебуває у Республіці Молдова, де захворів та потрапив у лікарню. Наказом №95-ОС від 14.09.2020 були внесені зміни до Наказу №172-ОС від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », тобто наказом 14.09.2020 звільнено позивача з роботи з 17.11.2019, що заборонено чиним законодавством, оскільки звільняє ОСОБА_1 заднім числом, особисто позивача з наказом від 14.09.2020 не ознайомлювали та не надавали для ознайомлення, а отримано його було лише представником на його адресу. На думку позивача, Наказ №95-ОС від 14.09.2020 про внесення змін до Наказу №172-ОС від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » також має бути скасований. Позивач додає, що за вимогами постанови КМУ від 07.03.2001 №219 було установлено власним кореспондентам Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» за кордоном посадовий оклад у розмірі 70% норми відшкодування витрат в іноземній валюті на місяць Послу України в країні акредитації, а тому вона як власний кореспондент у Республіці Молдова з 2011 року мала право на відшкодування вказаних витрат, однак відповідач не здійснював позивачу таку оплату. Таким чином, позивач вважає, що відповідач має перед ним заборгованість із виплати заробітної плати.

Ухвалою суду від 03.11.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

26.11.2020 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яке обгрунтоване наміром відповідача заявляти про виклик в судове засідання свідків для з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

26.11.2020 на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача було проведене чітко в межах законодавства, а тому твердження позивача про те, що вона не підписувала жодних документів про відмову від переведення на вакантну посаду та про те, що її не ознайомили з жодними актами є безпідставними. Відмова позивача від ознайомлення з наказом та посадовою інструкцією підтверджується актом про відмову від 21.10.2019 о 14 год. 30 хв., підписаним трьома працівниками Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», надати письмове підтвердження свого ознайомлення з наказом позивач категорично відмовилася, про що зазначено в акті.

01.12.2020 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від відповідача, в яких вказано, що зміни до наказу були обумовлені тим, що про тимчасову непрацездатність на день звільнення (31.10.2019) позивач повідомила відповідача своїм листом-зверненням лише 29.07.2020. За результатами розгляду листа позивача, після перевірки правильності видачі листка непрацездатності, 14.09.2020 було видано Наказ №95-ОС про внесення змін до Наказу №172-ОС від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » з 18.11.2019, тобто дату звільнення було змінено на день, наступний після закінчення тимчасової непрацездатності позивача. Повідомлення про внесення змін до оскаржуваного наказу про звільнення було надіслано рекомендованим листом від 02.10.2020 №03-22/2/132 на адресу, яку позивач зазначила у своєму листі-зверненні від 29.07.2020. Таким чином, посилання позивача, що їй не було надано наказ від 14.09.2020 №95-ОС для ознайомлення, є неправдивим та безпідставним.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд встановив.

Наказом Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» №132-ВК від 04.08.2011 «Про прийняття» прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду власного кореспондента відділу закордонної кореспондентської мережі Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення з 04.08.2011 з посадовим окладом 1991,00 грн. на місяць (а.с. 23).

31.07.2019 Українським національним інформаційним агентством «Укрінформ» видано Наказ №37 «Про введення в дію штатного розпису Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ».

Згідно п. 1 вказаного Наказу, скорочено та виведено з штатного розпису агентства дві посади власного кореспондента відділу закордонної кореспондентської мережі Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення.

Відповідно до п. 4 вказаного Наказу, відділу по роботі з персоналом наказано попередити працівників, посади яких скорочуються, про можливе наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ, у разі відмови від переведення на запропоновані вакантні посади підготувати документи для звільнення відповідних працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ (а.с. 34-35).

05.08.2019 адміністрацією відповідача попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення її з займаної посади 14.10.2019 та запропоновано позивачу переведення на вакантну посаду оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення.

14.08.2019 ОСОБА_1 була ознайомлена з попередженням про звільнення та погодилася із переведенням на посаду оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення, про що зробила відповідний запис та засвідчила особистим підписом (а.с. 36).

Наказом Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» №164-ОС від 21.10.2019 «Про переведення ОСОБА_1 » переведено ОСОБА_1 , власного кореспондента відділу закордонної кореспондентської мережі Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення, з 21.10.2019 на посаду оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення, з посадовим окладом 8393,00 грн. на місяць та збережено раніше встановлену надбавку за інтенсивність праці (а.с. 224).

21.10.2019 о 14 год. 30 хв. працівниками Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» складено Акт про відмову від ознайомлення з наказом та посадовою інструкцією №3, в якому зазначено, що ОСОБА_1 категорично відмовилася ознайомитися з наказом, посадовою інструкцією, робочим місцем та надати письмове підтвердження свого ознайомлення, тому ОСОБА_1 текст наказу було зачитано вголос (а.с. 226).

22.10.2019 Службовою запискою Головного редактора ГРЗП ОСОБА_2 доведено до відома генерального директора Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» Харченка О.О., що 22.10.2019 ОСОБА_1 не приступила до виконання обов`язків оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення Українформу (а.с. 225).

22.10.2019 Українським національним інформаційним агентством «Укрінформ» видано Наказ №165-ОС «Про відміну дії Наказу №164-ОС від 21.10.2019» (а.с. 227).

22.10.2019 о 17 год. 40 хв. відповідачем на електронну пошту позивача направлено повідомлення з пропозицією переведення на вакантні посади із зазначенням переліку таких посад у зв`язку з тим, що позивач 21.10.2019 відмовилася від переведення на раніше запропоновану 14.08.2019 посаду оглядача відділу моніторингу та інформаційної роботи із закордонними українцями Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення та прохання про направлення в термін до 25.10.2019 прийнятого рішення позивачем (а.с. 228, 230).

23.10.2019 через засоби електронного зв`язку позивачем надано відповідь відповідачу, з якої вбачається про ознайомлення ОСОБА_1 з пропозицією генерального директора Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» ОСОБА_3 переведення на вакантні посади та переліком посад, які зазначенні в пропозиції від 22.10.2019 (а.с. 229).

28.10.2019 відповідачем на електронну пошту позивача направлено повідомлення про повторне прохання щодо розгляду запропонованих ОСОБА_1 посад та направлення на електронну пошту до 31.10.2019 рішення в письмовій формі, а оригінал надіслати поштою. В разі неотримання відповідачем відповіді про прийняте рішення, вважатиметься, що ОСОБА_1 відмовилася від переведення на будь-яку із запропонованих посад (а.с. 231).

Наказом Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» №172-ВК від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено з роботи ОСОБА_1 , власного кореспондента відділу закордонної кореспондентської мережі Головної редакції зарубіжної кореспондентської мережі та іномовлення, у зв`язку з скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпПУ.

Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки», наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 07 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 04.08.2018 по 03.08.2019 та 09 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 04.08.2019 по 31.10.2019 (а.с. 233).

Листом Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» від 31.10.2019, позивача повідомлено, що відповідно до ст. 47 КЗпПУ, ОСОБА_1 необхідно прибути до агентства для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку (а.с. 234).

31.10.2019 відповідачем на електронну пошту та поштову адресу позивача направлено повідомлення про ознайомлення з наказом та листом про звільнення у зв`язку з відсутністю рішення щодо переведення на запропоновані позивачу посади (а.с. 232-236).

29.07.2020 позивачем направлено відповідачу звернення про скасування наказу №172-ВК від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » та додано листок непрацездатності АДШ№509874 з 23.10.2019 по 17.11.2019 (а.с. 153, 237).

Наказом Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» від 14.09.2020 № 95-ОС «Про внесення змін до наказу Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» №172-ВК від 31.10.2019» внесено зміни до Наказу №172-ВК «Про звільнення ОСОБА_1 », зокрема, щодо дати її звільнення - 18.11.2019, та щодо виплатити ОСОБА_1 грошової компенсацію за 10 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 04.08.2019 по 17.11.2019 (а.с. 238).

Листом Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» від 02.10.2020, позивача повідомлено про прийнятий 14.09.2020 наказ та перерахування коштів на її розрахунковий рахунок (а.с. 239).

02.10.2020 відповідачем на адресу для отримання відповіді на звернення ОСОБА_1 направлено повідомлення про ознайомлення з наказом та листом про звільнення (а.с. 240).

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Таким чином, право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначені подібні висновки, зокрема, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Як роз`яснено у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі Постанова ПВСУ №-9) , при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва та праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, оскільки передбачає продовження роботи за тією самою спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Виходячи із вказаного вище системного аналізу положень ст. 32 КЗпП України, при змінах в організації виробництва і праці власник повинен видати наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці, у якому розкривається зміст цих змін, даються відповідні доручення посадовим особам для здійснення таких змін.

Частиною 4 статті 32 КЗпП України передбачено, що у випадку, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

У тому ж разі, коли такі зміни в організації виробництва і праці супроводжуються скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями може мати місце звільнення працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації праці, у тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15.

При зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо, тобто змін, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

Зміна істотних умов праці не передбачає ліквідації трудової функції працівника та виведення посади зі штату. Водночас, зміна в організації виробництва і праці, наслідком яких є скорочення штату або чисельності працівників, означає, що посада, яку раніше обіймав працівник, виводиться із штатного розпису.

Вищенаведене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 у справі № 641/397/17.

Фактично відбулося скорочення посади позивача, що може слугувати лише підставою для звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

В Українському національному інформаційному агентстві «Укрінформ» мали місце зміни в організації виробництва і праці (скорочення штату).

Наказ «Про введення в дію штатного розпису Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» №37 від 31.07.2019 та попередження із запропонованими вакантними посадами були доведені до відома позивача.

Позивач був персонально попереджений про наступне звільнення у визначені законодавством строки, йому надавалися переліки наявних вакантних посад в агентстві, однак від запропонованих посад позивач відмовився.

Дане свідчить про дотримання відповідачем вимог законодавства щодо дій, які мають відбуватися перед можливим звільненням працівника за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У зв`язку з відсутністю порушення вимог законодавства при звільненні 18.11.2019 позивача із займаної посади, відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного наказу про звільнення незаконним.

Оскільки позовні вимоги позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, тому вони також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітньої плати за весь час, починаючи з січня 2012 року по 26.12.2019 у розмірі, що становить еквівалент 130 515,12 доларів США на день ухвалення судового рішення, компенсацію за відрядження та виконання роботи в іншій місцевості у розмірі 45 041,75 грн.

Відповідно до п.п. 1, 9, 6, 10, 12, 13, 14 статуту Українського національного інформаційного агентства "Укрінформ", затвердженого Наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 02.06.2020 № 1876, відповідач є інформаційним агентством, яке відноситься до сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики.

Відповідач є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки (в тому числі поточний і валютний) в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, штампи та емблему.

Метою діяльності "Укрінформу" є реалізація в межах його компетенції державної політики у сфері інформації шляхом збирання, обробки, створення, зберігання і підготовки інформації, випуску та поширення новин, надання фото та іншої інформаційної продукції засобам масової інформації, органам державної влади, підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, а також приватним особам в Україні та за її межами.

Основними завданнями Укрінформу є: висвітлення державної політики і суспільного життя України; забезпечення інформацією органів державної влади; послідовна реалізація принципів свободи інформації; збирання і оперативне поширення інформації про події, що відбуваються в Україні та за кордоном у сфері політики, економіки, соціального життя, культури, науки, техніки і спорту; підготовка у межах своєї компетенції пропозицій про визначення пріоритетів у розвитку державної інформаційної служби, розбудови та захисту національного інформаційного простору і подання їх у встановленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України або Президентові України.

Відповідач з метою виконання покладених на нього завдань, крім іншого, має право: створювати на території України і за її межами в установленому порядку філії, корпункти, відділення, представництва та інші структурні підрозділи, затверджувати положення про них, приймати рішення щодо їх ліквідації та реорганізації; укладати під час прийняття на роботу трудовий договір у встановленому законодавством порядку; у встановленому порядку визначати розмір коштів, які спрямовуються на виробничий і соціальний розвиток, форми і систему оплати праці, а також інші форми заохочення відповідно до законодавства.

Майно відповідача є державною власністю. Воно закріплюється за Агентством на праві оперативного управління та використовується ним відповідно до мети і завдань, передбачених цим Статутом.

"Укрінформ" самостійно в установленому порядку-визначає структуру, штатний розпис апарату Агентства, приймає рішення з господарських питань і збуту інформаційної продукції.

Джерелами фінансових ресурсів "Укрінформу" є крім інших, бюджетні кошти, одержані для виконання державного замовлення.

Відповідно до пунктів 8, 9, 22, 34 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 р. № 228, одержувачі бюджетних коштів - це підприємства і госпрозрахункові організації, громадські та інші організації, що не мають статусу бюджетної установи, які одержують кошти з бюджету як фінансову підтримку або уповноважені органами державної влади на виконання загальнодержавних програм, надання послуг безпосередньо через розпорядників.

Одержувачі витрачають бюджетні кошти відповідно до плану використання бюджетних коштів.

Показники видатків, що включаються до проекту кошторису, плану асигнувань повинні бути обґрунтовані відповідними розрахунками за кожним кодом економічної класифікації видатків.

Плани використання бюджетних коштів одержувачами затверджуються їх керівниками за погодженням з розпорядниками, через яких вони одержують бюджетні кошти.

Таким чином, одержувачі бюджетних коштів одержують кошти з бюджету як фінансову допомогу або уповноважені органами державної влади на виконання загальнодержавних програм на підставі затверджених кошторисів, планів асигнувань та планів використання бюджетних коштів. Одержувачі витрачають бюджетні кошти відповідно до плану використання бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 9.2 Порядку обслуговування державного бюджету за видатками та операціями з надання та повернення кредитів, наданих за рахунок коштів державного бюджету, затвердженого наказом Державного казначейства України від 25.05.2004 року № 89, одержувач бюджетних коштів подає до органів Державного казначейства план використання бюджетних коштів за формою, встановленою Міністерством фінансів України. План використання бюджетних коштів затверджується одержувачем бюджетних коштів та погоджується розпорядником, через якого він безпосередньо отримує бюджетні кошти. При складанні цього документа застосовуються назви повної економічної класифікації видатків, але без зазначення їх цифрових кодів.

Звітність одержувачами бюджетних коштів складається у порядку, встановленому Державним казначейством України, тільки за тим кодом, за яким їм були передбачені кошти відповідним розпорядником.

План використання бюджетних коштів є основним плановим документом, на підставі якого одержувачу бюджетних коштів перераховуються бюджетні кошти і він має право на їх використання. За відсутності зазначеного документа рахунок одержувачу бюджетних коштів не відкривається.

Кореспондентський пункт у Республіці Молдова за всі роки перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем не був створений і не був профінансований з Державного бюджету України, тому у відповідача були відсутні правові підстави фінансувати утримання кореспондентського пункту у цій країні та відряджати працівника за кордон.

Окрім того, як вбачається з договору про надання інформаційно-оглядових матеріалів №5263, укладеного 20.09.2010 між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 мешкає у Республіці Молдова за адресою: АДРЕСА_1 та має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 (а.с. 3-6, т. 2).

Відповідно до постанови КМ України від 07.03.2001 №219 «Про оплату праці власних кореспондентів Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» за кордоном» було встановлено власним кореспондентам « Укрінформ » посадовий оклад у розмірі 70 відсотків посадового окладу Посла України в країні акредитації, а також посадовий оклад у розмірі 50 відсотків посадового окладу за останньою посадою в «Укрінформ» у гривнях.

Постановою КМ України від 01.08.2012 №688 були внесені зміни до назви постанови та абзацу 1 п. 1 постанови і в новій редакції було вказано розмір посадового окладу власного кореспондента як 70 відсотків норм відшкодування витрат в іноземній валюті на місяць Послу України в країні акредитації.

Позивачем не було надано будь-яких доказів, оформлених у відповідності до законодавства України, про направлення відповідачем ОСОБА_1 у відрядження до Республіки Молдова для роботи, починаючи з січня 2012 року та продовження такого терміну відрядження до 26.12.2019.

За таких обставин, відсутні правовові підстави вважати про виникнення у відповідача заборгованості з виплати позивачу заробітньої плати за весь час, починаючи з січня 2012 року по 26.12.2019

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуюче вищевикладене, керуючись ст. ст. 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, ст. ст. 32, 36, 40, 42, 47, 48, 49-2 КЗпП України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та компенсації за виконання роботи не за основним місцем роботи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 16.08.2022.

Суддя: