Справа№592/2965/21
Провадження №2/592/339/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

представниці позивача: адвоката Лазун Н. С. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

15.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, із змісту якого вбачається, що 25.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 2268/4130, відповідно до якого ним було отримано грошові кошти в розмірі 15000 грн. . Згідно з вказаним кредитним договором він зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти в розмірі 15000 грн. , а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6457 грн. 38 коп. , що становить 49 % річних. Загальна сума коштів, яку він повинен був сплатити на користь відповідача, з урахуванням відсотків за користування кредитними коштами складає 21457 грн. 98 коп. . В забезпечення виконання взятих ним зобов`язань перед відповідачем між відповідачем та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 25.12.2014 року № 2268/4130. Водночас, всупереч вимогам діючого законодавства, відповідачем було включено до умов кредитного договору п. 3.8. , згідно з яким, при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму заборгованості. Він вважає, що включення вказаного пункту до умов кредитного договору суперечить діючому законодавству та створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу, виходячи з такого. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1056-1 ЦК України відсотки є платою за користування кредитними коштами. З аналізу вказаних норм права вбачається, що основним зобов`язанням є сплата суми тіла кредиту та відсотків за користування тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) . Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів положення, що було визнане недійсним вважається таким з моменту укладення договору. Якщо зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а його нікчемність прямо не передбачена законом, то такий правочин є оспорюваним правочином і його положення, що суперечать вказаним вимогам можуть бути визнаними судом недійсними. Разом з цим ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів (надалі в редакції на день укладання кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, (ч. 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів ) . Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору від 25.12.2014 року, зміна розміру відсотку відбувається у разі виникнення умов, викладених в п. 3.8. договору. Відповідно до умов п. 3.8. кредитного договору при несвоєчасній сплаті і простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму кредиту. Починаючи з 25.06.2015 року з нього стягувалася за договором кредиту відсоткова ставка відповідно до п. 3.8. договору кредиту, у розмірі 98 відсотків. Загальна сума відсотків, сплачена ним на користь відповідача склала 18968,08 грн. , що на більш ніж на 50 відсотків перевищує суму позики. Крім того, підвищені проценти, про які йдеться у кредитному договорі, нараховуються у разі прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором і за своєю правовою природою фактично не являються процентами за користування кредитним коштами, що передбачені ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України, а виступають неустойкою, тобто, компенсацією, яка відповідно до положень Закону України Про захист прав споживачів не може становити більше 50 % вартості продукції у разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, оскільки зміна розміру відсотку, відповідно до умов кредитного договору, відбувається лише у разі виникнення умов, викладених в п. 3.8. договору, тобто при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення і нараховується на всю непогашену суму кредиту. Так, згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, тобто від тіла кредиту. Згідно ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Таким чином, включення до умов кредитного договору п. 3.8. прямо суперечить вимогам ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , оскільки вказаний пункт встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання позичальником умов договору та передбачає нарахування неустойки на суму неустойки та відсотки за користування тілом кредиту. Враховуючи умови кредитного договору та суму отриманого кредиту (15000 грн. ) сума неустойки за вказаним договором не може перевищувати 7500 грн. , в той час як йому фактично нараховано відповідачем та ним було сплачено неустойку в розмірі 18968 грн. 08 коп. . Він звертає увагу суду на те, що аналогічне положення щодо неможливості встановлення пені більшої за 50 % від суми отриманого кредиту встановлена також ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , відповідно до якої сукупна сума неустойки (штраф, пеня) , нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. З огляду на викладене, він вважає, що відповідач повинен був нараховувати йому відсотки за користування кредитними коштами, виходячи із відсоткової ставки 49 % річних від тіла кредиту, а нарахування неустойки в розмірі 98 % від суми заборгованості з урахуванням пені та відсотків, нарахованих на пеню, що суперечить положенням чинного законодавства, є протиправним. Крім того, він звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 3.1. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, нарахування відсотків здійснюється від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в сумі 49 % річних, а в разі порушення зобов`язання в сумі 98 % річних. Тобто, фактично на підставі оскаржуваного пункту договору відповідачем здійснювалося нарахування пені на фактичну суму залишку, в який входив і розмір несплаченої пені. Тобто оскаржуваний пункт договору передбачає нарахування процентів та пені на неустойку, що суперечить вимогам ст. 249, ч. 2 ст. 550 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Таким чином, правова природа неустойки полягає в тому, що нею забезпечується виконання основного зобов`язання, якими є повернення тіла кредиту та сплата відсотків за користування тілом кредиту. Разом з цим, неустойкою не забезпечується сплата самої неустойки, в силу того, що вона не є основним зобов`язанням, а є похідним тобто забезпечувальним зобов`язанням. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. З аналізу вищевикладеного вбачається, що оскаржуваний ним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема, вимогам ст. ст. 549, 550 ЦК України, ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , що є підставою для визнання його недійсним. Він звертає увагу суду на ту обставину, що при укладанні з відповідачем кредитного договору, останній не роз`яснив йому правову природу п. 3.8. та не вказав, що фактично цим пунктом передбачено сплату неустойки, не зазначив про те, що в разі виникнення підстав для її сплати, остання буде нараховуватися в розмірі значно більшому за визначений цивільним законодавством розмір і що зазначена неустойка фактично буде нараховуватися на неустойку, тобто на суми, на які не може бути нарахована, згідно з чинним цивільним законодавством, а також не попередив про те, що вказаний пункт договору всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу, як і про те, що на нараховану пеню ним будуть нараховуватися відсотки за користування кредитними коштами. Він звертає увагу суду на те, що він не є фаховим юристом, а тому зрозуміти правову природу прихованої неустойки у договорі на час його підписання не міг в силу того, що не володіє спеціальними знаннями. Крім того, текст основного договору викладений занадто дрібним шрифтом (9 кеглем) , що для нього, як для людини, яка має поважний вік, є пенсіонером та має не досить добрий зір, ускладнило прочитання всього тексту вказаного договору. Зазначені обставини призвели до того, що він в момент підписання тексту кредитного договору був позбавлений можливості усвідомити всі його суттєві умови та виявити внесення до тексту договору несправедливих для нього, як для споживача, умов. Водночас, довіряючи представникам відповідача, він не ставив під сумнів вказаних умов договору, помилково вважаючи, що фактично сплачує відсотки за користування кредитними коштами, а не приховану суму неустойки, що розрахована та нарахована з порушенням вимог чинного законодавства, на підставі оскаржуваного пункту договору. Крім того, не маючи підстав сумніватися у порядності відповідача та довіряючи йому, він сплачував кошти відповідно до вказаного договору. Помітивши, що сума коштів, яку він сплачує відповідачу фактично погашає лише відсотки нараховані останнім за договором на підставі оскаржуваного пункту, він звернувся до доньки з прохання прочитати йому всі пункти укладеного ним кредитного договору. Дослідивши норми Цивільного кодексу України та науково-практичний коментар для нього, він зрозумів, що відповідач незаконно включив до договору п. 3.8. , відповідно до якого при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму заборгованості, тобто тіла кредиту, неустойки та відсотків, нарахованих на неї, в завищеному розмірі. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено про те, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року зазначено про те, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Таким чином, відповідачем не було йому в повній мірі, як споживачу, який не є фаховим юристом, роз`яснено умови кредитного договору, та включено до нього пункт, який суперечить чинному законодавству, а, відповідно, повинен бути визнаний в судовому порядку недійсним. Окремо хоче зазначити щодо строків звернення до суду із зазначеним позовом. Він вважає, що ним не було пропущено трирічного строку для звернення до суду з позовом про визнання недійсним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки фактично, наразі вказаний договір не є повністю виконаним. Крім того, на розгляді в судах різних інстанції перебував позов відповідача про стягнення з нього кредитної заборгованості (справа № 592/7590/16-ц) за вказаним кредитним договором. Разом з цим, він звернувся, в межах справи про стягнення кредитної заборгованості, із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсним п. 3.8. укладеного між ним з відповідачем кредитного договору, однак ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.11.2016 року йому було відмовлено у прийнятті зустрічного позову з підстав того, що, на думку суду, його не належить розглядати в одному провадженні із позовом про стягненням кредитної заборгованості (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/2261/16) . Вирішуючи спір, судом було стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року було ним оскаржено в апеляційному порядку (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/124/17) . Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року було задоволено його апеляційну скаргу частково (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 22-ц/788/1253/17) . Ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд виходив з того, що оскаржувані ним положення укладеного між ним та відповідачем кредитного договору (п. 3.8. ) є нікчемними в силу закону і не потребують визнання їх недійсними, а тому застосував наслідки нікчемності правочину. В зв`язку з ухваленням вказаного судового рішення, яке на той час набрало законної сили, у нього були відсутні правові підстави для звернення з позовом для визнання недійсним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки фактично судовим рішенням оскаржуване положення було визнане нікчемним, а тому з дня ухвалення судового рішення не порушувало його права. Разом з тим Верховний Суд, переглядаючи рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року, через зміну судової практики, не погодився з ним в частині того, що п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору є нікчемним в силу закону, оскільки, на думку суду касаційної інстанції, нікчемність вказаного положення прямо не передбачена в законі, а тому вказане положення по суті є оспорюваним, проте, в судовому порядку визнане недійсним на момент розгляду справи не було, з підстав чого прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог відповідача. Таким чином, з дня ухвалення рішення 27.05.2020 року судом касаційної інстанції у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 61-33126св18, положення п. 3.8. кредитного договору від 25.12.2014 року знову порушують його права, як споживача кредитних послуг, і саме з цього моменту у нього виникло право на позов про захист його порушених прав. Ухвалення судом касаційної інстанції рішення по справі про стягнення з нього кредитної заборгованості не перешкоджає його зверненню за захистом його порушених прав шляхом визнання певного положення кредитного договору недійсним, оскільки приведення через суд укладеного між ним та відповідачем кредитного договору до вимог чинного законодавства створює передумову для поновлення його порушених прав, шляхом перегляду стягнутої з нього грошової суми за нововиявленими обставинами. Він звертає увагу суду на те, що правовідносини, що виникають з питань укладення та виконання договорів споживчого кредиту регулюються нормами Закону України Про захист прав споживачів № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року (із змінами і доповненнями) . Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Таким чином він, як споживач, відповідно до вимог вказаного Закону, звільняється від сплати судового збору за подання позову. Він підтверджує, що ним не було подано до відповідача позову з аналогічним предметом позовних вимог та з аналогічними підставами. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 19, 23, 28, 42, 43, 48, 49, 174-177 ЦПК України, він просив визнати недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року з дня його укладення, тобто з 25.12.2014 року (вхідний № 9517/21 від 15.03.2021 року) (а. с. 1-3) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.03.2021 року у справі № 592/2965/21, провадження № 2/592/1128/21 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до кредитної спілки ЛІГА (адреса: м. Суми, вул. Горького, буд. 38) , треті особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року. Розгляд справи проводити в судовому засіданні, яке відбудеться 27.04.2021 року о 14 годині 30 хвилин в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми (м. Суми, вул. Першотравнева, буд. 12, зал № 11) з повідомленням сторін. Було ухвалено встановити відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення йому цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів. Було ухвалено роз`яснити відповідачу, що в разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов до позивача. Було ухвалено встановити позивачу строк три дні з дня отримання копії відзиву, протягом якого він має право подати суду відповідь на відзив, передбачену ст. 179 ЦПК України, до якої застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Одночасно з поданням суду відповіді на відзив позивач зобов`язаний її копію надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено встановити відповідачу строк три дні з дня отримання відповіді на відзив, протягом якого він має право подати суду заперечення, передбачене ст. 180 ЦПК України, до якого застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Копію заперечення і доданих до нього документів одночасно з поданням його суду відповідач повинен надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набрала законної сили 16.03.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95547308) (а. с. 16) .

08.04.2021 року представниця відповідача за довіреністю інспектор служби безпеки кредитної спілки Ліга Шатрюк Ірина Валеріївна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, із змісту якого вбачається, що, ознайомившись з пред`явленим позовом, вона вважає вимоги, викладені у ньому, необґрунтованими та безпідставними, доводи такими, що не містять законного підґрунтя та направлені на уникнення цивільно-правової відповідальності. Аргументи по оскаржуваному питанню є такими, що вже мають правову оцінку, оскільки розглядалися з 2016 року в різних інтерпретаціях. Посилання на пункти кредитного договору містять невідповідність їх дійсному змісту, викладеному в договорі; посилання на норми законодавства при їх цитуванні у позові мають істотні відхилення від первісного змісту викладеного законодавцем. Враховуючи підстави та доводи, на які посилається позивач в своєму позові, вона надає роз`яснення та обґрунтування. По-перше, позивач стверджує про те, що згідно кредитному договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року він зобов`язався повернути кредитній спілці Ліга грошові кошти в розмірі 15000 грн. 00 коп. , а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6457 грн. 38 коп. , що становлять 49 % річних, а загалом 21457 грн. 38 коп. . Дане твердження є помилковим. Відповідно до умов кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року (далі договору) , а саме: п. 3.4. сторони домовились про те, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку розрахунків... , з яким відповідач особисто ознайомився та погодився, зазначивши, що З графіком та проплатами погоджуюсь та засвідчив особистим підписом. Проте, ігноруючи умови договору, вже з першого платежу позивач почав порушувати графік розрахунків, чим створив ситуацію ймовірного ризику неповернення отриманих за кредитним договором коштів, в результаті чого вступив в дію п. 3.7. договору За будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження планового платежу з першого дня прострочення, цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком та п. 3.8. Протягом строку визнання кредиту з підвищеним ризиком процентна ставка за ним встановлюється у розмірі 98 % річних (за кожен прострочений день) . Оскільки на протязі всього часу платежі були меншими ніж узгоджено графіком розрахунків, а відповідно до п. 3.6. договору Погашення заборгованості позичальника перед кредитодавцем здійснюється в наступному порядку: в першу чергу сплачуються всі нараховані проценти, а за відсутності заборгованості по процентах погашається сума кредиту. , заборгованість по кредиту майже не зменшувалася, а коштів із здійснених платежів вистачало лише на погашення частини відсотків. Отже, сума, яку вказує позивач, як таку, що мала бути сплачена, є помилковою. Адже, протягом всього часу користування кредитом внаслідок порушення графіку розрахунків, відсотки нараховувались на загальну суму щоденного залишку заборгованості по кредиту ( п. 3.1. ) , яка зменшувалась повільніше, ніж мала б. А прострочення планових платежів призвело до вступу в дію п. п. 3.7. , 3.8. договору. По-друге, позивач вважає, що п. 3.8. включений до кредитного договору всупереч діючому законодавству, зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави, суспільства. Вона звертає увагу суду на те, що позивач навмисно чи з інших невідомих їй причин в своїй позовній заяві, посилаючись на п. 3.8. договору, цитує його не у відповідності до дійсного змісту. З даного приводу вона зауважує. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є умовою чинності правочину. Ст. 203 ЦК України закріплено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відтак, при укладенні кредитного договору сторонами було дотримано вимоги законодавства: - позичальник мав необхідний обсяг цивільної дієздатності (жодних довідок про наявність порушень психічного стану, довідку про стан здоров`я чи виписку з історії хвороби не надавав, при ідентифікації особистості вів себе адекватно) ; - його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Оскільки позичальник при укладенні договору ознайомився з його умовами, підтвердив, що він чітко усвідомлюючи умови даного договору (п. 5.1.4. ) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі (п. 5.1.2. ) ; - при укладенні договору було дотримано вимог ст. 1055 ЦК України щодо письмової форми кредитного договору. Зміст даного правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, інтересам держави чи суспільства, оскільки при його укладенні було дотримано вимоги законодавства. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. По-третє, позивач вказує на те, що умови договору в частині підвищеного відсотку (п. 3.8. ) обмежують права споживача, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, оскільки передбачають непропорційно велику суму компенсації. Дане твердження не відповідає дійсності виходячи з наступного. Збільшена відсоткова ставка (п. 3.7. , п. 3.8. ) , як одна із умов договору, є засобом розумного стимулювання позичальника виконувати грошове зобов`язання, не допускаючи порушень умов та строків погоджених договором, покликана убезпечити кредитора від ймовірних втрат, які він міг би реально одержати за звичайних обставин. Як вже було встановлено та викладено в рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року, яке, попри оскарження позивачем, на даний час підлягає виконанню на підставі постанови Верховного Суду від 27.05.2020 року, кредитна спілка Ліга правомірно застосувала до недобросовісного позичальника міру цивільно-правової відповідальності у виді підвищеної відсоткової ставки. Адже, виходячи з системного аналізу положень кредитного договору та положень ст. ст. 546-551 ЦК України, встановлені договором сторін підвищені відсотки є засобом цивільно-правової відповідальності, оскільки є наслідком неналежного виконання боржником обов`язку щодо своєчасного повернення коштів. А оскільки позичальник при укладенні договору ознайомився з його умовами, Вбачаючи їх вигідними для себе (п. 5.1.5. договору № 2268/4130) , чітко усвідомлюючи умови даного договору (п. 5.1.4. ) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі (п. 5.1.2. ) та підтверджуючи те, що зміст ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів йому була відома умова договору щодо підвищеної відсоткової ставки, не створює дисбаланс договірних прав і обов`язків між споживачем та кредитодавцем. До того ж позивач, до моменту укладення договору ознайомившись з зобов`язанням, зобов`язався під особистий підпис сплачувати кошти кредитної спілки в повному обсязі та в узгоджений термін та виплатити проценти за користування ними. В разі сплати позичальником чергового платежу пізніше ніж передбачено графіком розрахунків кредитор має право встановити річну відсоткову ставку в розмірі до 98 % річних (за кожен день прострочки) . Отримавши кредит, не скориставшись правом наданим договором щодо відкликання своєї згоди (п. 6.2.5. договору) , позивач почав користуватися кредитними коштами. Оскільки на позичальника був покладений обов`язок повертати кредит відповідно до наданого графіка розрахунків, позичальник залишив за собою право застосувати п. 3.8. договору в разі неналежного виконання зобов`язання позичальником (інших запобіжних заходів договором не передбачено) . По-четверте, відносно того, що позивач стверджує про те, що нібито п. 3.8 суперечить вимогам ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів оскільки встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання позичальником умов договору та передбачає нарахування неустойки на суму неустойки та відсотки за користування тілом кредиту та має приховану правову природу. Дане твердження є хибним та заводить в оману. Укладаючи кредитний договір, сторони погодили усі умови, в тому числі й умови про сплату збільшених процентів за користування коштами в разі прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором до повного його погашення. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до узгодженого графіку розрахунків, позичальник ОСОБА_1 мав сплачувати щомісяця рівними частинами по 1192 грн. 08 коп. за відсотковою ставкою 49 % річних (п. 3.1. ) . Натомість він здійснював платежі меншими сумами: - 23.01.2015 року сплатив 680 грн. 00 коп. , не доплатив 592 грн. 07 коп. основної суми; - 25.02.2015 року сплатив 650 грн. 00 коп. , враховуючи недоплату з попереднього платежу заборгованість по основній сумі склала 1130 грн. 37 коп. ; - 25.03.2015 року сплатив 650 грн. 00 коп. , не доплатив 1714 грн. 93 коп. основної суми; - 24.04.2015 року платіж за графіком відсутній, а повинно було надійти до сплати: основної суми 2355 грн. 50 коп. та відсотків 599 грн. 29 коп. і т. д. . При цьому порушуючи умови договору, зокрема, п. 6.1.3. Вчасно здійснювати платежі щодо погашення кредиту і процентів нарахованих за користування кредитом, відповідно до графіка розрахунків , він систематично прострочував виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто процентна ставка у розмірі 49 % є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами в межах належного і добросовісного виконання грошових зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість, у разі прострочення грошового зобов`язання, підлягають стягненню відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Позивач усвідомлено, недобросовісно віднісся до виконання умов договору, знехтував застереженням п. 3.8. договору, не взяв до уваги попередження, надіслане кредитною спілкою Ліга після порушення графіку повернення кредиту, завдав матеріальних збитків кредитній спілці Ліга внаслідок несвоєчасного повернення тіла кредиту. По-п`яте, стосовно твердження позивача про те, що нарахування неустойки в розмірі 98 % від суми заборгованості з урахуванням пені та відсотків нарахованих на пеню ... є протиправними , а сума компенсації не може перевищувати 7500,00 грн. . Дане твердження не відповідає дійсності. Позивач розраховує вартість кредиту та розмір компенсації на власний розсуд, не дотримуючись норм закону. Ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів закріплена сума компенсації не більше п`ятдесят відсотків вартості продукції у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Варто наголосити на тому, що вартість товару включає в себе товар та плату за користування товаром, тобто у випадку користування кредитними коштами суму кредиту та відсотки за користування кредитом. В даному випадку за кредитним договором вартість продукції становить 21457 грн. 38 коп. (15000,00 грн. сума отриманого кредиту та 6457,38 грн. відсотки за користування) . Відповідно до п. 3.1. договору, відсотки нараховуються на загальну суму щоденного залишку заборгованості по кредиту, а не так, як стверджує позивач відсотків, нарахованих на пеню . При цьому, не надаючи суду доказів такого нарахування. Згідно правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 12.09.2012 року у справі № 6-80цс12, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (https://reyestr.court.gov.ua/Review/26199014) . У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15, зазначено про те, що Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (https://reyestr.court.gov.ua/Review/54163805) . Отже, твердження позивача про те, що підлягає сплаті сума компенсації в сумі 7500,00 грн не відповідає правовій дійсності. По-шосте, відносно того, що позивач не є фаховим юристом , в момент підписання тексту кредитного договору був позбавлений можливості усвідомити всі його суттєві умови і т. д. і т. п. . З даного приводу вона наголошує на тому, що: 1. Для того, щоб отримати кредит в кредитній спілці Ліга Позивачу необхідно було виконати певні умови: - стати членом кредитної спілки Ліга , позивач ним став (реєстраційний номер члена кредитної спілки Ліга № 2268) ; - для забезпечення виконання зобов`язання залучити поручителів для укладання договору поруки, ОСОБА_1 їх залучив в кількості 3-х осіб, поручителі особисто були ознайомлені з кредитним договором та кожним пунктом договору поруки під особистий підпис; - надати документи, які підтверджують особистість, як самого позичальника, так і його поручителів, а також відповідні довідки про отримання офіційного доходу за останні 6 місяців до дати укладання договору, ОСОБА_1 виконав дану умову. Виходячи з наданих довідок при отриманні кредиту, позивач був цілком платоспроможним і мав можливість сплачувати кошти відповідно до узгодженого з ним та наданого йому графіку, оскільки сумарний дохід ОСОБА_1 складав близько 3337 грн. на місяць, відтак сума платежу, згідно графіку розрахунків у сумі 1192 грн. 07 коп. , становила 36 % від його доходу. Окремо вона хоче зауважити наступне. Питання щодо визнання п. 3.8. договору позивач неодноразово піднімав, починаючи з 2016 року, коли кредитною спілкою Ліга було пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, пред`явивши зустрічний позов, в якому позивачу було відмовлено. Після задоволення позовних вимог кредитної спілки Ліга Ковпаківським районним судом м. Суми за цим позовом, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій він знов підняв питання недійсності п. 3.8. договору. Апеляційний суд Сумської області, маючи свою правову точку зору щодо підвищених відсотків, визнав п. 3.8. нікчемним. Відстоюючи порушене право, кредитна спілка Ліга звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою. В результаті тривалого розгляду 27.05.2020 року в постанові Верховного Суду була викладена правова позиція щодо неправомірності та помилковості висновку апеляційного суду Сумської області в частині визнання нікчемним п. 3.8. кредитного договору (обґрунтування знаходиться в абз. абз. 5-11 мотивувальної частини постанови Верховного Суду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89675301) . По суті, пред`явивши позовну заяву про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, позивач оскаржує постанову Верховного Суду, що є недопустимим, оскільки постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 43, 49, 178 ЦПК України, вона просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року в повному обсязі (вхідний № 13784 від 08.04.2021 року) (а. с. 24-27) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.05.2021 року у справі № 592/2965/21, провадження № 2-з/592/80/21 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було залишено без руху. Було ухвалено запропонувати заявнику виправити недоліки заяви про забезпечення позову в строк, що передбачений ч. 2 ст. 185 ЦПК України, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху для усунення недоліків. Ухвала набрала законної сили 21.05.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97129083) (а. с. 47) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.07.2021 року у справі № 592/2965/21, провадження № 2/592/1128/21 заяву позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, було задоволено частково. Було ухвалено відстрочити позивачу ОСОБА_1 сплату судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, до ухвалення судового рішення у справі. Ухвала набрала законної сили 07.07.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98229804) (а. с. 58-63) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.07.2021 року у справі № 592/2965/21, провадження № 2-з/592/80/21 у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року було відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю. Ухвала набрала законної сили 23.07.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98260729) (а. с. 65-70) .

20.01.2022 року представниця позивача ОСОБА_1 адвокат Лазун Надія Степанівна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відповідь на відзив по цивільній справі № 592/2965/21 , в якому вона зазначила про те, що 25.12.2014 року позивач по справі ОСОБА_1 отримав в кредитній спілці ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти в розмірі 15000 грн. . Між позивачем та відповідачем кредитною спілкою Ліга був укладений кредитний договір № 2268/4130, кредит видавався на 18 місяців, тобто до 24.06.2016 року. Згідно з кредитним договором позивач зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти в сумі 15000 грн. , а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6457 грн. 38 коп. . Загальна сума, яку повинен сплатити позивач становить 21457 грн. 98 коп. / 15000 грн. кредит + 6457 грн.38 коп. відсотки за користування кредитом. Між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 25.12.2014 року № 2268/4130. Водночас всупереч діючому законодавству відповідачем до умов договору кредиту був включений п. 3.8, згідно з яким при несвоєчасній сплаті планового платежу, з першого дня прострочення планового платежу процентна ставка встановлюється 98 %, тобто в подвійному розмірі. Починаючи з 05.06.2015 року з ОСОБА_1 за договором кредиту, відповідно до п. 3.8 договору, стягувалася відсоткова ставка у розмірі 98 % . Позивач вважає, що умови, передбачені зазначеним пунктом, причиняють йому шкоду, як споживачу. Ст. 1050 ЦК України передбачено, що позичальник, тобто позивач отримує кошти від позикодавця, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що відсотки є плата за користування кредитом. Основне зобов`язання позичальника, це сплата тіла кредиту та відсотків за користування. Основним зобов`язанням є сплата суми тіла кредиту та відсотків за користування тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам. Ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але коли одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (так званий правочин оспорюваний) . Ст. 217 ЦК України передбачено, що визнання окремої частини правочину недійсним не тягне за собою недійсності інших його частин в цілому, якщо можливо припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги Закону України Про захист прав споживачів . Ч. 1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець) , виробник не повинен включати у договірні умови які є несправедливими для споживача, приносить йому шкоду. В даній ситуації, починаючи з 25.06.2015 року з позивача стягували за договором процентну ставку, відповідно до п. 3.8. договору кредиту у розмірі 98 % . Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими є зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язання по договору. П. 3.8. договору при несвоєчасній сплаті і простроченні планового платежу з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється 98 % , що нараховується на непогашену суму кредиту. Включення до умов кредитного договору п. 3.8. суперечить вимогам ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону Про захист прав споживачів , оскільки вказаний пункт встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання позичальником умов договору. Позивач вважає, що оскаржуваний ним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року суперечить вимогам цивільного законодавства, ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , що є підставою для визнання його недійсним. Рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено про те, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Позивач вважає, що порушені його права, просить задовільнити позов в повному обсязі (а. с. 94) .

В судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 адвокат Лазун Надія Степанівна позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та у відповіді на відзив. Вона просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року з дня його укладення, тобто з 25.12.2014 року.

В судовому засіданні представниця відповідача за довіреністю інспектор служби безпеки кредитної спілки Ліга Шатрюк Ірина Валеріївна надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Вона категорично заперечувала проти задоволення позову.

Ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позовну заяву, відповіддю на відзив, вислухавши пояснення та думки представниці позивача та представниці відповідча, дослідивши та перевіривши документи та копії документів, доданих до позовної заяви, до відзиву на позовну заяву, які містяться в матеріалах судового провадження, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Обов`язок щодо доказування не є безмежним. Дана стаття встановлює обставини, від доказування яких звільняються, в тому числі, ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, особа, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Це обставини, які є преюдиційними. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: - обставина встановлена судовим рішення. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази. Тому преюдиційне значення мають обставини, встановлені як ухвалою, так і рішенням, так і постановою, так і судовими наказами. Обставини, встановлені рішеннями інших органів, потребують доказування на загальних підставах; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року наголошує на тому, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Тому, якщо сторона хоче обійти цю норму, вона може це зробити шляхом залучення у процес додаткового відповідача або третьої особи. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Заслуговує на увагу той факт, що згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Не всі ухвали, які набрали законної сили, можуть мати преюдиціальне значення для справи. Не може вважатися преюдиційною ухвала суду про повернення позову (наприклад, внаслідок визнання позову неподаним) , оскільки спеціальна норма передбачає право позивача на повторне звернення до суду із заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. З точки зору тактики процесу, покликатися на преюдиційні обставини не завжди доцільно, адже у разі скасування рішення, яке встановлює преюдицію, виникають підстави для перегляду за нововиявленими обставини усіх тих рішень, які цю преюдицію використали. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. Тому якщо рішення, яким встановлені певні обставини, має недоліки і є загроза його скасування, то на нього краще не покликатися, а доводити потрібні обставини в загальному порядку.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.11.2016 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/2261/16 було відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року. Було ухвалено роз`яснити ОСОБА_1 , що відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви, не позбавляє його права звернутись до суду із зазначеним позовом в загальному порядку. Ухвала набрала законної сили 17.11.2016 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/62870067) .

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 28.02.2017 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 22-ц/788/95/17 апеляційне провадження у справі за скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.11.2016 року у даній справі було закрито, а справу було повернуто до суду першої інстанції для виконання вимог ч. 2 ст. 293 ЦПК України. Ухвала набрала законної сили 28.02.2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/64989922, https://reyestr.court.gov.ua/Review/64989440) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.04.2017 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/124/17 апеляційну скаргу на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.11.2016 року про відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки ЛІГА про визнання частково недійсним кредитного договору № 268/4130 від 25.12.2014 року було повернуто заявнику. Ухвала набрала законної сили 11.04.2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/65918949) .

Рішенням Ковпаківського районного суду від 15.06.2017 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/124/17 позов кредитної спілки ЛІГА до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Було ухвалено стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Кредитної спілки ЛІГА заборгованість за кредитним договором № 2268/4130 від 25.12.2014 року у розмірі: 12328 (дванадцять тисяч триста двадцять вісім) гривень 42 копійки, з яких: 11185 гривень 08 копійок заборгованість по тілу кредиту, 1143 гривні 34 копійки заборгованість по відсоткам. В іншій частині вимог було ухвалено відмовити за необґрунтованістю. Було ухвалено стягнути у дольовому порядку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Кредитної спілки ЛІГА витрати по сплаті судового збору у розмірі 927 грн. 78 коп. , тобто по 231 грн. 94 коп. з кожного. При цьому суд дійшов висновку про те, що, не визнаючи позовні вимоги в частині підвищених відсотків (98 % річних) представник відповідачів ОСОБА_5 вказував, що вони обмежують права споживача, оскільки передбачають непропорційну велику суму компенсації. Суд не може погодитися з даними твердженнями, оскільки відповідно до ст. ст. 6, 204, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а правомірність договору презюмується, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Рішення набрало законної сили 20.09.2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67137988, https://reyestr.court.gov.ua/Review/67221213) .

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 22-ц/788/1253/17 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 було задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року у даній справі було змінено в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Кредитної спілки Ліга заборгованість за кредитним договором № 2268/4130 від 23.12.2014 року у сумі 2088 грн. 37 коп. , з яких: заборгованість по тілу кредиту 2082 грн. 79 коп. , заборгованість за відсотками у сумі 05 грн. 58 коп. , а також відсотки за період з 25.06.2016 року по 02.03.2017 року у сумі 210 грн. 70 коп. . Було ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Кредитної спілки Ліга в дольовому порядку витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 22 грн. 99 коп. по 05 грн. 75 коп. з кожного. Було ухвалено стягнути з Кредитної спілки Ліга на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1850 грн. 00 коп. . При цьому апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Рішення набрала законної сили ІНФОРМАЦІЯ_2 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69039727, https://reyestr.court.gov.ua/Review/69038690) .

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 61-33126св18 касаційну скаргу кредитної спілки Ліга було задоволено частково. Рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року в частині вимог кредитної спілки Ліга до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2082 грн. 79 коп. було скасовано. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року у частині вимог кредитної спілки Ліга до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11185 грн. 08 коп. було залишено в силі. Рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року в частині незадоволених вимог кредитної спілки Ліга до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за відсотками за період із 25.06.2016 року до 02.03.2017 року було змінено, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. З моменту прийняття постанови рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року у скасованій частині подальшому виконанню не підлягає. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України) . Укладаючи кредитний договір, його сторони погодили усі умови, у тому числі й умови про сплату збільшених процентів за користування кредитними коштами у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором до повного її погашення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16-ц, провадження № 61-5800зпв18 було зроблено висновок про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України) . Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах нікчемний , є недійсним . Постанова набрала законної сили 27.05.2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89675301) (а. с. 34-39) .

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 13, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .

У відповідності до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно абз. 1 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року , відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У відповідності до абз. 1 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Таким чином, оскільки позивачем ОСОБА_1 не було надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження того, що відповідачем в момент вчинення правочину були недодержані вимоги, встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, оскільки визнання недійсною окремої частини правочину за вимогою сторони не є належним способом захисту, без застосування наслідків недійсності частини правочину, передбачених законом, яке не призведе до реального відновлення можливо порушених прав позивача, оскільки обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, відтак суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року слід відмовити.

При ухваленні рішення судом були враховані правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82424016) , в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89083008) .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Головуючий: І.Г. Бичков