Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2589/21 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 30 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М.

у цивільній справі №278/2589/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору комісії, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив витребувати із чужого незаконного володіння відповідача транспортний засіб марки «VOLVO» FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 271000 грн., який належить йому на праві власності, та передати його власнику ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6976/21/014822 від 19.05.2021; визнати недійсним договір комісії № 6976/21/014822 від 19.05.2021 та стягнути з відповідачів солідарно понесені ним судові витрати. В обґрунтування поданого позову зазначав, що на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 03.04.2018 передав відповідачу у розпорядження транспортний засіб марки «VOLVO» FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 271000 грн., який належить позивачу. 06.05.2021 за заявою позивача у нотаріальному порядку припинено дію довіреності. Однак ОСОБА_2 відмовився повернути позивачу транспортний засіб. Зважаючи на те, що дію довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_2 припинено, то володіння і користування вказаним транспортним засобом є незаконним. Тому позивач просив витребувати із незаконного володіння відповідача вказаний транспортний засіб на підставі ст. 1212 ЦК України. Крім того, ФОП ОСОБА_4 не було ретельно перевірено документи, внаслідок чого прийнято для комісійного продажу спірний транспортний засіб від ОСОБА_2 , який представляв інтереси позивача за довіреністю, дія якої була припинена. Вважає, що ФОП ОСОБА_4 порушено порядок комісійного продажу транспортного засобу марки «VOLVO» FH 12.380, що призвело до безпідставного відчуження належного йому транспортного засобу. Тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6976/21/014822 від 19.05.2021, визнати недійсним договір комісії №6976/21/014822 від 19.05.2021.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду змінити, виключивши із мотивувальної частини цього рішення абзац 4 аркуш 4 (зворот) у наступній редакції: « ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки транспортний засіб було нею придбано в особи, яка діяла на підставі довіреності з правом розпорядження транспортним засобом, в тому числі і продажу». На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначив, що суд першої інстанції дійшов необгрунтовано висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем з посиланням на те, що транспортний засіб було нею придбано в особи, яка діяла на підставі довіреності з правом розпорядження транспортним засобом, в тому числі і продажу.

Вважає, що висновок суду про те, чи є ОСОБА_3 добросовісним чи недобросовісним покупцем спірного транспортного засобу, міг бути зроблений лише після розгляду по суті позовних вимог в частині визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу транспортного засобу і за участі у справі, зокрема, і ОСОБА_3 у якості відповідача, коли б було надано оцінку доводам, які наводить позивач в обгрунтування позовних вимог у цій частині. Відповідач ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (третя особа) є подружжям і, як виявилось, саме ОСОБА_5 користувалась спірним транспортним засобом за дорученням, наданим їй ОСОБА_2 у порядку передоручення на підставі доручення позивача ОСОБА_1 .. А також поясненням ОСОБА_2 у поліції щодо причини неповернення транспортного засобу ОСОБА_1 як його власнику, що транспортний засіб у нього відсутній, оскільки він переписав цей транспортний засіб (дійсна оцінка власних дій) на дружину ОСОБА_3 .

Зазначені обставини та докази наявні у матеріалах справи стали підставою для позивача про доповнення позову вимогами про визнання недійсними договорів комісії та купівлі-продажу, оскільки вони свідчили про наявність між подружжям домовленості щодо вчинення дій всупереч інтересам довірителя ОСОБА_1 з корисною метою, коли вони набули у спільну власність фактично за безцінь транспортний засіб, ринкова вартість якого значно вища.

А тому, зазначений висновок суду у мотивувальній частині рішення від 16.05. 2022 року (абзац 4, аркуш 4 рішення(зворот) є необгрунтованим та передчасним з порушенням вимог ст.89 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником транспортного засобу «VOLVO» FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 , випуск 2002 року, зазначений ОСОБА_1 (а.с.3).

З довіреності від 03.04.2018, посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Муревич І.О. та зареєстрованої в реєстрі за №193, встановлено, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, здати в оренду, експлуатувати (користуватися) скласти договір позички тощо належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Чуднівським МРЕВ УДАІ УМВС України в Житомирській області 27.10.2007, транспортним засобом «VOLVO» FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 , випуск 2002 року. Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам та права використання транспортного засобу за межами України, терміном на 10 років, дійсна до 03.04.2028 (а.с.53).

06.05.2021 ОСОБА_1 припинив дію довіреності від 03.04.2018 в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 54-55).

19.05.2021 між ФОП ОСОБА_4 (комісіонер) в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (комітентом) в особі ОСОБА_2 укладено договір комісії №6976/21/014822, за умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «VOLVO» FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2002 року випуску, колір червоний, № кузова шасі, рами НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію АМС 022200, номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за власником (комітентом) транспортного засобу 27.10.2007, за ціною не нижче 10000,00 грн. (а.с.57).

19.05.2021 ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLVO FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2002 року випуску, колір червоний, № кузова шасі, рами НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 (а.с.56).

Згідно довідки Житомирського РУП ГУ НП в Житомирській області про результати розгляду матеріалів, зареєстрованих в ЄО за № 5999 від 10.06.2021 встановлено, що 03.06.2021 позивач приїхав до відповідача щоб забрати транспортний засіб «VOLVO» FH 12.380, реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак він транспортний засіб не віддав, так як переоформив його на ОСОБА_3 . За вказаним фактом позивач 10.06.2021 звернувся до поліції (а.с.86).

Відповідно п.п.6.1,6.2.,6.4 п.6 глави 4 Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №396/5, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або довіреність, видану в порядку передоручення. Нотаріус, завідувач державного нотаріального архіву при одержанні заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності може бути оформлено нотаріусом згідно з цим Порядком шляхом передавання відповідної заяви.

Доказом відкликання довіреності є витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей.

В матеріалах справи наявна копія витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 07.06.2021, з якого вбачається, що 06.05.2021 ОСОБА_1 скасував довіреність, видану ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги заявлені до не належних відповідачів. Крім того, позивачем не доведено, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині відмови у витребуванні транспортного засобу, зокрема, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:

(а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;

(б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього переоформлено на іншого суб`єкта;

Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги тим, що просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6976/21/014822 від 19.05.2021 та визнати недійсним договір комісії № 6976/21/014822 від 19.05.2021. Однак, відповідачем залучено лише ОСОБА_2 , як одного із сторін договору комісії. Разом з тим не залучено відповідачем ФОП ОСОБА_4 , а також не залучено відповідачем покупця за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 .

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Згідно матеріалів справи, покупцем спірного автомобіля за договором купівлі-продажу № 6976/21/014822 від 19.05.2021 є ОСОБА_3

ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки транспортний засіб було нею придбано в особи, яка діяла на підставі довіреності з правом розпорядження транспортним засобом, в тому числі і продажу.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України витребувати спірне майно можливо тільки у набувача майна, в даному випадку яким є ОСОБА_3 , а не відповідач.

ОСОБА_3 , придбаваючи вищевказане рухоме майно у ФОП ОСОБА_4 мала усі підстави вважати, що такий договір є законним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувала, що ФОП ОСОБА_4 відчужуючи їй транспортний засіб має право ним розпоряджатися, а ОСОБА_3 після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Крім того, за встановлених обставин справи у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 заволоділа транспортним засобом незаконно, без відповідної правової підстави.

При встановлені наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У таких відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливо лише шляхом віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребовувати майно у добросовісного набувача.

Отже, якщо особа не була стороною оспорюваного договору і вважає себе власником майна, то права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідну правову позицію висловлено Верховним Судом України у справах №6-107цс12 від 07.11.2012 року, №6-36цс11 від 03.10.2011 року, №6-1920цс15 від 04.11.2015 року.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 77, 229, ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: