Номер провадження: 22-ц/813/158/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 (за участі третьої особи - Одеської міської ради) про стягнення шкоди, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бондар В.Я. 30 листопада 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2019 року Департамент комунальної власності ОМР звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 (за участі третьої особи - Одеської міської ради) про стягнення шкоди (а.с. 2-7).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 136,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси. Зазначене приміщення згідно договору оренди №62/31 від 30 жовтня 2006 року було передано в оренду ФОП ОСОБА_2 . Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2007 року по справі №2-4635/2007 було задоволено позов ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою від 07 грудня 2011 року по справі №2-3446/11 позов ОСОБА_3 було залишено без розгляду. Втім, 22 серпня 2007 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 спірне приміщення, а 30 листопада 2007 року ОСОБА_4 продав нежитлове приміщення ОСОБА_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/13468/12 від 22 листопада 2018 року було відмовлено Департаменту комунальної власності ОМР у задоволені позову, адже спірний об`єкт нерухомості в результаті здійснених поліпшень не може бути витребувано в первісному стані. Тому, позивач просив відшкодувати шкоду у розмірі вартості такого приміщення без врахування вартості невід`ємних поліпшень. ОСОБА_1 у період з 03 грудня 2007 року по 29 липня 2016 року користувався приміщенням та провів поліпшення, які стали підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, шкода завдана позивачу з вини відповідача, який провів невід`ємні поліпшення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було залишено без задоволення (а.с. 135-138).

В апеляційній скарзі Департамент комунальної власності ОМР просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с 141-148).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що здійснення невід`ємних поліпшень свідчить про наявність факту знищення об`єкту нерухомого майна, яке являло собою власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради у вигляді підвального приміщення, загальною площею 136 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , чим було заподіяно збитків територіальній громаді м. Одеси.

Сторони про розгляд справи на 18 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Департаменту комунальної власності ОМР підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення №201 серії ЯЯЯ №275977 нежиле приміщення підвалу, загальною площею 136 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належали територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05 липня 2004 року №370 (а.с.28).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2007 року по справі № 2-4635/2007 позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності було задоволено, визнано за позивачем право власності на спірне підвальне приміщення, загальною площею 136 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

22 серпня 2007 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, згідно з яким останньому було передано у власність спірне приміщення.

30 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив нежиле приміщення №111, загальною площею 136 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Вищевказане заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 травня 2007 року було скасовано та позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

У подальшому, в результаті оскарження ухвали, справу було направлено для продовження розгляду по суті та прийнято рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2014 року по справі № 2-3446/11, яким позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, визнано за ним право власності на підвальне приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 136, 0 м2.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2014 року було скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Згідно висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №5355 від 05 листопада 2018 року, поданого на виконання ухвали суду у справі №522/13468/13-ц, ринкова вартість підвального приміщення, площею 136 кв.м. по АДРЕСА_1 станом на 10 травня 2007 року становить 161432 доларів США або 815232 грн. (курс НБУ 505,5 грн./100 доларів США); фактично виконані будівельні роботи у нежитловому приміщення є саме невід`ємним поліпшенням, які не можуть бути відділені від вказаного приміщення без завдання йому шкоди (а.с.13-27).

Згідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Для настання деліктної відповідальності, передбаченої статтями 1166, 1167 ЦК України, необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 10 червня 2019 року у справі № 591/5118/14-ц, незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов.

Колегія суддів зазначає, що у позовній заяві Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не зазначено, чому саме ОСОБА_1 повинен відповідати за завдання шкоди перед позивачем, оскільки судом не встановлювалось, і у позові не зазначено, якою є протиправна поведінка ОСОБА_1 , не доведений причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою ОСОБА_1 . Таким чином, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не надано належних доказів неправомірних дій та вини саме ОСОБА_1 у спричиненні шкоди позивачу.

При цьому дії ОСОБА_3 , який звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на підвальне приміщення у справі № 2-4635/2007 (щодо його добросовісності у наданні доказів суду, викладення обставин справи тощо) та дії інших наступних набувачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , знаходяться поза межами предмета дослідження у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку для встановлення особи, яка спричинила майнову шкоду позивачу, до участі у справі мали бути притягнути усі сторони договорів, за якими підвальне приміщення вибуло з володіння Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а не тільки ОСОБА_1 .

І тільки у такому випадку суд мав змогу дослідити весь ланцюг дій вказаних осіб з метою встановлення, хто саме зі сторін договору своїми протиправними діями спричинив матеріальну шкоду Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Посилання позивача на висновок експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №5355 від 05 листопада 2018 року колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки у вказаному висновку не зазначено, що поліпшення спірного майна було здійснене під час перебування майна у власності ОСОБА_1 , у висновку взагалі не зазначено, хто саме здійснив поліпшення підвального приміщення.

Згідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Статтею 175 ЦПК України встановлено що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, доходить до висновку, що правовою підставою відмови у задоволенні позовних вимог є неналежний суб`єктний склад учасників справи, а саме - незалучення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до участі у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

За таких обставин, мотивування судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення недоведеністю позовних вимог є помилковим.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми процесуального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 листопада 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе