за позовом ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру
за касаційною скаргою касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року.
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
09 лютого 2021 року представник відповідача ОСОБА_5 відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України подав до суду першої інстанції заяву про компенсацію судових витрат, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 28 008,56 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року поновлено представнику відповідача - адвокату Данильчуку О. І. строк для подання заяви про компенсацію судових витрат, у задоволенні заяви відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в частині відмови в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви. В решті ухвалу залишено без змін.
При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про поновлення строку для подання вказаної заяви.
21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року.
Ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року за заявою представника ОСОБА_2 про компенсацію позивачем судових витрат.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат не належить до переліку ухвал, визначених у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України, тому таку ухвалу не можна оскаржити у касаційному порядку і відповідно не можна оскаржити у цьому порядку постанову апеляційного суду, ухвалену за результатами перегляду такої ухвали. Близького за змістом правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Судув пункті 25 ухвали від 28 вересня 2022 року в справі № 477/1315/20 (провадження № 14-183цс21).
З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом за результатами розгляду справи: у разі задоволення позовних вимог (стаття 141 ЦПК), у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (стаття 142 ЦПК), а також у зв`язку з апеляційним та касаційним переглядом (підпункт в) пункту 4) частини першої статті 382 та підпункти б), в) пункту 4) частини першої статті 416 ЦПК).
Визначення розміру судових витрат за змістом статті 134 ЦПК України здійснюється стороною у зв`язку з поданням нею першої заяви по суті спору разом із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи; попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу) може суд у порядку частини четвертої статті 134 ЦПК, частини другої статті 176 ЦПК), і така попередньо визначена сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Таким чином, цивільний процесуальний кодекс розрізняє поняття «визначення розміру судових витрат» та «розподіл судових витрат»:
процесуальні дії з «визначення розміру судових витрат» відбуваються «попередньо» (наприклад, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або у зв`язку з певною процесуальною дією) або «остаточно» (визначення розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи);
поняття «розподіл судових витрат» є ширшим, ніж «остаточне визначення розміру судових витрат»; остаточне визначення розміру судових витрат є складовою розподілу судових витрат.
З огляду на випадки визначення розміру судових витрат, які передбачені ЦПК України, законодавець цілком логічно передбачив лише право апеляційного оскарження для них, оскільки їх касаційне оскарження призведе до невиправданого затягування розгляду справи.
На відміну від цього, ЦПК України однаково регулює питання розподілу судових витрат як при ухваленні рішення суду, так і при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду, тому статтею 353 ЦПК України не передбачено оскарження ухвал щодо вирішення питання розподілу судових витрат окремо від рішення суду, оскільки вирішення цього питання є складовою рішення суду, ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Стаття 142 ЦПК України встановлює порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Так, частинами п`ятою та шостою цієї статті передбачено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) зазначено, що касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині розподілу судових витрат (стягнення судових витрат) є касаційною скаргою саме на ухвалу про закриття провадження у справі в частині її висновків щодо стягнення судових витрат.
Враховуючи висновок, викладений у зазначеній постанові, та зважаючи на те, що частини п`ята й шоста статті 142 ЦПК України однаково регулюють порядок розподілу судових витрат як у разі закриття провадження у справі, так і в разі залишення позову без розгляду, касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позову без розгляду в частині розподілу судових витрат (стягнення судових витрат) є касаційною скаргою саме на ухвалу про залишення позову без розгляду в частині її висновків щодо стягнення судових витрат.
При цьому вирішення питання про розподіл судових витрат не одночасно з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду, а за результатами розгляду окремо наданої заяви про розподіл судових витрат, є складовою відповідного судового рішення.
Окремо хочу зауважити щодо посилання колегії суддів на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 477/1315/20, у якій зроблено висновок про те, що ухвала суду першої інстанції стосовно компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, у зв`язку із залишенням позову без розгляду (тобто ухвала суду про розподіл судових витрат за результатами залишення позову без розгляду) є ухвалою про визначення судових витрат, яку відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України не можна оскаржити в касаційному порядку.
Висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені в цій ухвалі, прямо суперечать правовим висновкам, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18), у якій зазначено, що ухвала суду першої інстанції про розподіл судових витрат за результатами закриття провадження у справі вважається частиною ухвали про закриття провадження у справі та підлягає касаційному оскарженню.
Крім того, в наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, які викладені в ухвалах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 13 березня 2020 року в справі № 235/7668/19, від 14 квітня 2020 року в справі № 688/3318/19, від 15 квітня 2020 року в справі № 688/3717/19, від 16 квітня 2020 року в справі № 688/3011/19, від 29 квітня 2020 року в справах № 688/3013/19 та № 688/3513/19 та в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2020 року в справі № 440/4197/19, якими було відмовлено у відкритті касаційного провадження з посиланням на те, що в разі якщо законність закриття провадження у справі не ставиться під сумнів, а предметом оскарження є лише питання розподілу судових витрат, то ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат після її перегляду апеляційним судом касаційному оскарженню не підлягає.
Так, передаючи справу № 477/1315/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначала, зокрема, про наявність у справі виключної правової проблеми та необхідність конкретизації висновку, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18.
Вважаю, що не здійснивши в справі № 477/1315/20 конкретизації висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18, Велика Палата Верховного Суду не вирішила правову проблему (якої, на мою думку, й не було), а фактично, дійшовши прямо протилежного висновку, створила нову правову проблему, оскільки питання розподілу судових витрат як за результатами закриття провадження у справі, так і за результатами залишення позову без розгляду, регулюється одними і тими самими нормами, а саме частинами п`ятою, шостою статті 142 ЦПК України.
Таким чином вважаю, що справа, яка переглядалася, підлягала передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з необхідністю відступлення від висновків, викладених в ухвалі від 28 вересня 2022 року в справі № 477/1315/20 (провадження № 14-183цс21).
Суддя М. Ю. Тітов