Провадження №2/201/26/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі : головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі-АТ КБ «Приватбанк» банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 (в подальшому помилково зазначене позивачем ім`я « ОСОБА_6 » уточнено на правильне ім`я « ОСОБА_7 »), третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що 29.10.2016 року АТ КБ «Приватбанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 263,70 кв.м., житловою площею 130,20 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 20.12.2005 року і зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проживання та реєстрація у будинку відповідачів перешкоджає йому реалізовувати повною мірою своє право власності. Посилаючись на статті 319, 321 ЦК України, позивач просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення та стягнути з них судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, надавши суду свої пояснення від 30.11.2021 року (т.1 а.с.184-188) та додаткові пояснення від 04 липня 2022 року (т.1 а.с.246-253), та зазначала про те, що виселення всіх мешканців із житлового приміщення є підставою лише у разі звернення стягнення на предмет іпотеки та має відповідати вимогам Закону України «Про іпотеку» та Житлового кодексу України, а питання про виселення неповнолітньої дитини має відповідати вимогам Закону України «Про охорону дитинства» та нормам Сімейного кодексу України. Однак, при зверненні позивача до суду з даними вимогами, такі норми останнім дотримані не були. Також вказує, що ні вона, ні її малолітня дитина жодних законів не порушували, і проживають у власному домоволодінні, іншого житла ні у неї, ні у членів її родини, що проживають у домоволодінні, з якого їх намагаються виселити, не мають зовсім. Крім того зазначає, що будинок, в якому вони проживають разом з родиною, не був придбаний за кредитні кошти, а тому виселення із нього без надання іншого постійного жилого приміщення є незаконним та зазначає, що житловий будинок, який є предметом іпотеки був придбаний нею не за рахунок отриманого кредиту, а був отриманий ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого ще 01.09.2005 року виконкомом Жовтневої районної у м.Дніпропетровську раді на підставі рішення виконкому від 20.09.2002 року №552, а відповідно до отримання кредиту. Додатково Відповідач ОСОБА_2 послалася на рішення по іншій справі №201/654/14-ц , що набрало законної сили (та не було змінено при перегляді цієї справи Апеляційним судом Дніпропетровської області та Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ), в якому в задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 2013 р.н. про виселення було відмовлено.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 серпня 2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ходаківському М.П.

Згідно з вимогами ч.6.ст.100 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів .

До суду 31 серпня 2017 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання( перебування) відповідачів.

Ухвалою Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року відкрито провадження у вищевказаній справі.

01 листопада 2017 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_8 до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус ДМНо Зайченко І.А., Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Служба у справах дітей м. Дніпро про скасування реєстрації.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2018 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 про закриття провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах неловнолтнього ОСОБА_10 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з ресстрації та обліку було відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпроперовська від 12 березня 2018 року провадження у цивільній справі № 201/11862/17 (2/201/556/2018) зупинено.

26 липня 2018 року у зв`язку з закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська здійснено автоматизований розподіл судових справ та відповідно до повторного автоматизованого розподілу судових справ справа передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. та постановлена відповідна Ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 30 липня 2018 року про прийняття до свого провадження справи №201/11862/17.

11 березня 2019 ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська провадження по справі було поновлено.

14 травня 2019 ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська провадження по справі було зупинено.

30 жовтня 2019 ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська провадження по справі було поновлено.

06 лютого 2020 ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська провадження по справі було зупинено.

05 жовтня 2021 ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська провадження по справі було поновлено.

08 листопада 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_8 до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус ДМНо Зайченко І.А., Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Служба у справах дітей м. Дніпро про скасування реєстрації було повернуто ОСОБА_1 за його заявою від 01 листопада 2022 року.

Представники позивача подали заяви, у яких просили задовольнити позов, врахувати доводи, викладені у відповіді на письмові пояснення відповідачки ОСОБА_2 та доводи, викладені у позовній заяві.

Представник малолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_3 подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність, відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях ОСОБА_2 та закрити провадження по справі.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях ОСОБА_2 та закрити провадження по справі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Ребров Д.М. подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях ОСОБА_2 .

Представник третьої особи Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей.

У звязку з наведеним, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини справи встановленні судом та зміст спірних правовідносин

20 грудня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNG0GA00005658 від 20.12.2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 190 000 доларів США для будівництва, а також у розмірі 10 261, 34 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки №DNGOGA00005658, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 263,70 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 01 вересня 2005 року Виконавчим комітетом Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, а також земельна ділянка розміром 0,0793 га. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко 1.А. та зареєстрований в реєстрі за № 85.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором №DNG0GA00005658 від 20.12.205 року, АТ КБ «Приватбанк» у 2016 році звернувся до приватного нотаріусу Зайченко І.А., який зареєстрував прав власності на вказаний будинок та земельну ділянку за АТ КБ «ПриватБанк» у встановленому Законом України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки на підставі застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

29.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А. на звернення позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на будинок загальною площею 263,70 кв.м., житловою площею 130,20 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 20.12.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 7499 за ПАТ КБ «Приватбанк» (інформаційна довідка №71802377 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2016 року).

14.06.2017 року АТ КБ «Приватбанк» направив відповідачам претензію з вимогою про добровільне звільнення в тридцятиденний строк житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 із одночасним зняттям з реєстраційного обліку.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав, шляхом виселення відповідачів з житлового будинку, який зареєстрований за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, мотивуючи свою позицію тим, що реєстрація та проживання у житловому будинку відповідачів створюють АТ КБ «ПриватБанк» перешкоди у користуванні належним на праві власності майном.

При набутті у власність предмета іпотеки позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР, існувала заборона виселення боржника за кредитним договором без надання останнім іншого житлового приміщення.

При цьому, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 20.12.2005 року, банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні та про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Матеріалами справи підтверджено, що у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 станом на день розгляду справи фактично зареєстровані та проживають: ОСОБА_11 (1924 р.н.), ОСОБА_1 (1955 р.н), ОСОБА_2 (1957 р.н.), ОСОБА_3 (1976 р.н.), що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_12 (2018 р.н.) та ОСОБА_4 (2013 р.н.).

Оскільки позивач вважає, що наявні підстави для виселення відповідачів із вказаного житлового приміщення, а відповідачі заперечують на наявності у банку права щодо таких вимог про виселення, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Норми права застосовані судом, в тому числі з урахуванням рішень Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 зазначеного Закону, є двома різними способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом (частина третя статті 109 Житлового кодексу УРСР).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

У частині другій зазначеної статті у частині третій статті 109 Житлового кодексу УРСР встановлений порядок дій іпотекодержателя з метою виселення мешканців з їх житла, що є предметом іпотеки, у випадку прийняття рішення про звернення стягнення на передані віпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі відповідного договору.Так, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або уклали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців з житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Таким чином, за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Водночас, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.

Таким чином, предметом доказування у справі про виселення осіб з житлового приміщення, переданого в іпотеку, є, у тому числі, обставина того, що таке приміщення було придбане за рахунок виключно кредитних коштів.

Суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Засади змагальності у цивільному судочинстві та обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, шляхом подання доказів до суду першої інстанції в установленому порядку і строки, обов`язкові для учасників процесу і суду в силу вимог п.4 ч.3 ст.2, статті 12, 81, 83 ЦПК.

Тобто, порушуючи питання про виселення осіб із вказаного житлового приміщення, банк повинен довести суду шляхом подання належних, достатніх та допустимих доказів обставину того, що житлове приміщення,що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано за кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 від банку на виконання умов кредитного договору №DNG0GA00005658 від 20.12.2005 року.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Крім того, при вирішенні спорів, суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Так, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Правова позиція ЄСПЛ (Європейского суду за прав людини) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника житлого примішення (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17.

Висновки суду.

Щодо позовних вимог про виселення.

У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння яке передане в іпотеку, належить на праві власності ОСОБА_2 . Отже, виселення з такого житлового будинку може бути проведено виключно із наданням іншого постійного житла, яке за положенням ч.2 ст.109 ЖК Української РСР має бути вказане у рішенні суду.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 (провадження № 6-39цс15), від 02.09.2015 (провадження № 6-1049цс15), від 30.09.2015 (провадження №6-1892цс15), від 21.12.2016 (провадження № 6-1731цс16).

Однак, у позовній заяві позивачем не вказано іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням.

Крім того позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження тієї обставини, що житлове приміщення, а саме будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано за кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 від банку на виконання умов кредитного договору №DNG0GA00005658 від 20.12.2005 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

В даному ж випадку, оскільки відповідачі у цій справі вселилися до спірного житлового приміщення з підстав, що не суперечать положенням законодавства, тривалий час користувався цим житлом - протягом 17 років, яке було придбане не за рахунок кредитних коштів, то їх виселення без надання іншого житла, буде мати характер неправомірного втручання у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенція та статті 1 Протоколу до Конвенції.

Доходячи до такого висновку, суд також звертає увагу на те, що згідно із ст.176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом,

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відтак, позовні вимоги позивача про виселення та зняття з реєстрації усіх мешканців спірного житлового будинку, в тому числі малолітніх дітей, ставить під загрозу соціальний статус останніх, які можуть втратити єдине житло, та спричинити порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідачів на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв`язку із позбавленням права останніх на житло, встановленого ст. 8 Конвенції та буде суперечити інтересам малолітніх дітей.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення слід відмовити.

Щодо позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку

Згідно з пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналіз змісту указаних норм свідчить про те, що позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною від задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.

Оскільки у цій справі суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів, то й позовні вимоги банку в частині зняття їх з реєстраційного обліку також не підлягають задоволенню.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 201/9754/17.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.526,527,530,615,625,1052,1054 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 141,258, 259, 263, 265, 280 ЦПК України, ст. 109 Житлового кодексу України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про охорону дитинства», суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С.Федоріщев