провадження № 22-ц/824/5249/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія Деснянського району» про визначення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-тя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія Деснянського району» про визначення порядку користування житловим приміщення та розподіл особових рахунків. Позов обґрунтовувала тим, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1997 року Позивачка, Відповідач - ОСОБА_3 , Відповідач - ОСОБА_5 , Відповідач - ОСОБА_2 набули право власності на квартиру, як розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом, інформаційною довідкою, витягами та технічним паспортом. Квартира складається з трьох житлових кімнат:1-а кімната площею 17,8 кв.м., 2- а кімната площею - 14,1 кв. м. та 3-я кімната площею 10,0 кв.м, кухні - 7, 3 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 12,1 кв.м., вбудована шафа площею 1,1 кв.м., а також балкон та лоджія, які прилягають до 2 - ї кімнати площами - 3,8 кв.м. та 7,0 кв.м., а також балкон який прилягає до 3-ї кімнати площею 3,8 кв.м., загальною площею 73,2 кв.м. Оскільки співвласники квартири з січня 2021 року припинили сплачувати комунальні послуги, було встановлено порядок користування та розподілу квартири, відповідно до якого: позивач разом з чоловіком ОСОБА_3 проживають у 1-й кімнаті площею - 17,1 кв.м., у 2-й кімнаті площею 14,1 кв.м. проживає дочка ОСОБА_5 разом із своєю дитиною - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач -1 самостійні проживає у 3-й кімнаті площею 10,0 кв.м., а інші кімнати перебувають і загальному користуванні. Незважаючи на визначений порядок відповідач-1 постійно порушує його, користуючись всіма кімнатами та речами, які у них перебувають і незважаючи, що вони є особистими, а на зауваження жодним чином ні реагує. Встановлення порядку користування квартирою, необхідне для того, щоб уникнути постійних суперечок та конфліктів між співвласниками та мешканцями спірної квартири. Просила суд встановити такий порядок користування приміщенням квартири розміщеної в АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - 1-у житлову кімнату площею 17,8 кв.м., ОСОБА_4 2-у житлову кімнату площею 14,1 кв.м. та лоджію площею 7 кв.м. і балкон площею 3,8 кв.м, а ОСОБА_2 , 3-ю кімнату площею 10,0 кв.м. та балкон площею 3,8 кв.м., залишити у спільному користуванні: кухню, площею 7,3 кв.м., ванну, площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор, площею 12,0 кв.м., вбудовану шафу, площею 1,1 кв.м. Провести розподіл особових рахунків на квартиру розміщену в АДРЕСА_1 , згідно встановленого порядку користування приміщенням квартири; стягнути судові витрати з відповідача-1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-тя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія Деснянського району» про визначення порядку користування житловим приміщення залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що, незважаючи на перемовини щодо порядку користування квартирою, відповідачі безпідставно здійснюють користування всіма кімнатами, порушуючи особистий простір всіх співвласників та співкористувачів, користуючись їхніми особистими предметами тощо. Наголошує на тому, що оскільки співвласники - співкористувачі - позивач та відповідач - не остаточно домовилися про порядок користування квартирою, а вважали необхідним зробити це судовим рішенням, то даний спір підлягає вирішенню в судовому порядку. Обґрунтованими апелянт також вважає позовні вимоги щодо розподілу особових рахунків, так як відповідач не сплачує комунальні послуги, а їх сплата повинна здійснюватися відповідно та пропорційно до визначеного порядку зайнятих кімнат.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак відзив до суду не надійшов.

У судовому засіданні апелянтка та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги не заперечував, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1997 року Позивачка - ОСОБА_1 , Відповідач - ОСОБА_3 , Відповідач - ОСОБА_5 , Відповідач - ОСОБА_2 набули право власності на квартиру, як розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом, інформаційною довідкою, витягами та технічним паспортом. Квартира складається з трьох житлових кімнат:1-а кімната площею 17,8 кв.м., 2- а кімната площею - 14,1 кв. м. та 3-я кімната площею 10,0 кв.м, кухні - 7, 3 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 12,1 кв.м., вбудована шафа площею 1,1 кв.м., а також балкон та лоджія, які прилягають до 2 - ї кімнати площами - 3,8 кв.м. та 7,0 кв.м., а також балкон який прилягає до 3-ї кімнати площею 3,8 кв.м., загальною площею 73,2 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру адресою: АДРЕСА_1 , її житлова проща складає 41,9 кв.м. Отже, на кожного зі співвласників припадає 10,47 кв.м. житлової площі.

Зважаючи на пояснення представника позивача та визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимог позову суд першої інстанції вважав доведеним факт досягнення згоди між співвласниками квартири адресою: АДРЕСА_1 , щодо порядку її користування, при якому позивачу та відповідачу ОСОБА_3 в користування виділена кімната житловою площею 17,8 кв.м., відповідачу - ОСОБА_4 виділена кімната житловою площею 14,1 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 виділена кімната житловою площею - 10,0 кв.м.

При цьому, суд першої інстанції також дійшов висновку, що визначений за взаємною згодою співвласників порядок користування фактично відповідає часкам власності, а виділення відповідачу ОСОБА_2 кімнати житловою площею 10,0 кв.м. не може вважатися значним порушенням його прав власника, оскільки кімнати, яка б ідеально відповідача його частці в квартирі немає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було доведено порушення її прав з боку відповідачів, про що в тому числі, свідчить визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позову в повному обсязі.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у Цивільному кодексі України (далі - ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Так, відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порядок користування спірною квартирою вже визначено сторонами самостійно, а тому підстави для визначення порядку користування квартирою у судовому порядку відсутні.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується.

У статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

При цьому пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач, звертаючись до суду з вимогою про встановлення порядку користування квартирою, зазначала, що запропонований в позовній заяві порядок розподілу житлової площі квартири для користування між співвласниками є тимчасово погодженим. Однак, зазначала, що дані домовленості систематично порушуються стороною відповідача ОСОБА_2 ..

Предметом і підставою позову у даній справі фактично є усунення перешкод у користуванні та володінні майном, яке перебуває у спільній сумісній власності.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність спору між сторонами та фактично не вирішив наявний спір по суті.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 16 жовтня 2019 року в справі № 754/12663/16-ц (провадження № 61-20318св18).

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

А відтак, суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення порядку користування квартирою доведеними та обґрунтованими.

Разом з тим, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна його частина з урахуванням його частки в праві спільної власності. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц, провадження № 61-8050св19.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

За правилами статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.19-21), спірна квартира має загальну площу 73,2 кв.м, житлову площу - 41,9 кв.м та складається з трьох кімнат площею 17,8 кв.м., 14,1 кв. м. та 10,0 кв.м, кухні - 7, 3 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 12,1 кв.м., вбудована шафа площею 1,1 кв.м., а також балкону та лоджії, які прилягають до 2 - ї кімнати площами - 3,8 кв.м. та 7,0 кв.м., а також балкону, який прилягає до 3-ї кімнати площею 3,8 кв.м.

Виходячи із житлової площі спірної квартири на користь кожного співвласника (позивача та на відповідачів) припадає по 10,475 кв. м. жилої площі квартири.

Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників, у спірній квартирі немає. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею, тому, з урахуванням площі кімнат, на думку колегії суддів, можливо відійти від дотримання критерію необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, житлова площа якого буде чітко відповідати їх ідеальним часткам у праві власності і такий порядок користування не порушить їх права, є можливим та справедливим, оскільки найбільше враховує баланс інтересів співвласників та максимально наближено відповідає розмірам належних їм часток у праві спільної власності у спірній квартирі.

Водночас колегія суддів вважає, що в частині позовних вимог ОСОБА_1 про проведення розподілу особових рахунків на квартиру слід відмовити, зважаючи на таке.

ЖК Української РСР установлює обов`язок громадян своєчасно та в повному обсязі сплачувати плату за користування житлом та за спожиті житлово-комунальні послуги.

Такий обов`язок передбачений як щодо наймачів жилих приміщень, які ними користуються на підставі договору найму житлового приміщення (ст. ст. 64, 68 ЖК Української РСР), так і щодо громадян, яким житло належить на праві приватної власності (ст. 162 ЖК Української РСР).

Відповідно до ст.1 ч.1 п.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно ст.66 ЖК Української РСР, плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Пунктом 5 ч.2 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.67 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст.12 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст.179 ЖК Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572), власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Як випливає з положень п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитками, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 р. № 572, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі, коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Відповідно до п. 3.9 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 27.06.2008 р. №190, рахунки за воду і за скидання стічних вод до мережі водовідведення виписуються виробником споживачам. Якщо субспоживач має особисті рахунки, то він розраховується за питну воду та скидання стічних вод з виробником. Розподіл суми рахунку між субспоживачами, на яких не відкрито окремих особових рахунків, здійснюється споживачами самостійно. У випадках, коли засоби обліку на вводах субспоживачів відсутні, розрахунки за воду проводяться за нормами водоспоживання, при цьому обсяг стічних вод, які належать до сплати, дорівнює обсягу водоспоживання.

Згідно п.4.5.7 Кодексу систем розподілу, у випадку якщо за однією адресою відбувається виділ частки майна (приміщення) співвласників із спільної сумісної власності, внаслідок чого кожен із співвласників набуває права власності на окрему частку такого майна, перерозподіл потужності між власниками не потребує розробки та видачі технічних умов, якщо не збільшується величина сумарної приєднаної потужності об`єкта архітектури та/або не змінюється категорія надійності електропостачання електроустановки. У цьому випадку роботи, що забезпечують перерозподіл потужності та облік електричної енергії, здійснюються ОСР після внесення кожним із власників (співвласників) плати за монтаж (демонтаж) додаткових елементів мережі та встановлення окремих вузлів обліку.

Відповідно до п.п. 2.3.6, 2.3.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 року, послуги з облаштування вузла обліку електроустановки або реконструкції вузла обліку надаються споживачу постачальником послуг комерційного обліку електричної енергії відповідно до договору про надання послуг комерційного обліку та Кодексу комерційного обліку. Надання споживачу замовлених ним послуг з облаштування вузла обліку або реконструкції вузла обліку електричної енергії здійснюється за рахунок споживача. У разі розділення обліку електричної енергії оплата послуг облаштування вузла обліку або реконструкції вузла (вузлів) обліку електричної енергії здійснюється за рахунок осіб, з ініціативи яких проводиться відповідне розділення.

У разі необхідності заміна або реконструкція вузла обліку здійснюється за рахунок ініціатора такої заміни або реконструкції в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку.

З цих положень випливає, що відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників в натурі, та встановлення окремих обчислювальних приладів.

Крім того, відкриття окремих особових рахунків по оплаті спожитої електричної енергії не можливе без проведення робіт по монтажу окремої електропроводки в належних співвласникам частинах квартири та встановлення окремих приладів обліку використаної електроенергії і зазначені роботи повинні бути виконані відповідно до Правил користування електричною енергією для населення.

Також слід зазначити, що відповідно до п.1 Глави 3 Розділу 6 Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

За однією поштовою адресою укладається один договір розподілу природного газу з побутовим споживачем. У випадку наявності у побутового споживача декількох об`єктів за різними поштовими адресами укладаються окремі договори розподілу природного газу по цих об`єктах.

Якщо об`єкт побутового споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в заяві-приєднанні.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про ухилення інших співвласників від виконання своїх зобов`язань по оплаті за спожиті ними комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, встановлені судом обставини та досліджені докази свідчать про те, що порядок користування між співвласниками належною їм квартирою не встановлювався раніше, а також між сторонами в даній справі не укладено договору про участь у витратах на оплату житлово-комунальних послуг.

Незважаючи на визнання позовної вимоги відповідачем, позивачем не надано письмових доказів, що сторони зверталися до Комунального підприємства «Керуюча компанія Деснянського району» про розподіл особових рахунків з утримання спільного майна й в задоволенні такого звернення їм було відмовлено. А відтак, дана позовна вимога є передчасною.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про розподіл особового рахунку є необґрунтованою та передчасною, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішення не повній мірі ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Тому судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 908 грн. 00 коп. та за апеляційний розгляд у розмірі 1362 грн. 00 коп. підлягають стягненню пропорційно з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія Деснянського району» про визначення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 таким чином:

- виділити в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату площею 17,8 кв. м.;

- виділити в користування ОСОБА_4 кімнату площею 14,1 кв. м., лоджію площею 7 кв. м., балкон площею 3,8 кв. м.;

- виділити в користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,0 кв. м., балкон площею 3, 8 кв. м.;

- залишити в спільному користуванні кухню площею 7,3 кв. м., ванну кімнату площею 2,6 кв. м., вбиральню (поєднану) площею 1,0 кв. м., коридор площею 12,0 кв. м., вбудовану шафу площею 1,1 кв. м.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 302 (триста дві) грн. 67 коп. - за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 302 (триста дві) грн. 67 коп. - за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 302 (триста дві) грн. 67 коп. - за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова