Єдиний унікальний номер: 448/610/22
Провадження № 2/448/352/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

10.08.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач Судововишнянська міська рада,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, третя особа Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явилися (заяви),

представник відповідача Судововишнянської міської ради не з`явився (заява),

представник третьої особи в.о. завідуючого Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Шаравара В.В. не з`явилася (заява),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

І. Суть спору:

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зазначеним позовом, з урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 15.04.1991 року в ньому проживали та були зареєстровані: ОСОБА_7 , 1928 р.н.; ОСОБА_8 , 1932 р.н.; ОСОБА_9 , 1965 р.н. та ОСОБА_10 , 1989 р.н. (позивачі у справі). Стверджують, що на час припинення колгоспного двору зазначені особи вважались його членами, частки яких становили в розмірі по 1/4 кожному. Вказані обставини підтверджуються довідкою Судововишнянської міської ради №49 від 21.02.2022 року.

Вказують, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частку нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Зазначають, що за життя ОСОБА_8 заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняв її чоловік ОСОБА_7 відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, в результаті чого, з урахуванням своєї обов`язкової частки у майні колгоспного двору, став власником 2/4 часток у житловому будинку.

Наголошують, що спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, після смерті ОСОБА_8 , крім ОСОБА_7 , не було.

Зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина на 2/4 частки нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Вказують, що за життя ОСОБА_7 склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповів позивачці ОСОБА_4 , яка спадщину після смерті батька прийняла відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, так як на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним, в результаті чого, стала власником 2/4 часток у житловому будинку.

Наголошують, що спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, після смерті ОСОБА_7 , крім ОСОБА_4 , не має.

З огляду на наведене, беручи до уваги те, що позивачка ОСОБА_4 , є спадкоємцем 2/4 часток у житловому будинку за заповітом після смерті ОСОБА_7 , спадщину прийняла, а позивачі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , претендують по ј частці кожен у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 як члени колишнього колгоспного двору, просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в таких ідеальних частках: 2/4 позивачці ОСОБА_4 ; по ј кожному позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

ІІ. Позиція учасників справи:

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в підготовче засідання не з`явилися, проте подали заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задоволити

Представник відповідача Судововишнянської міської ради Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі.

Представник третьої особи в.о. завідуючого Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Шаравара В.В., у підготовче засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді від 21.06.2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи:

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: ОСОБА_7 , 1928 р.н. (голова домогосподарства), ОСОБА_8 , 1932 р.н. (дружина), ОСОБА_11 , 1965 р.н. (дочка), ОСОБА_12 , 1989 р.н. (онука), що підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради №49 від 21.02.2022 року.

Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на ј частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина внаслідок смерті дружини голови домогосподарства ОСОБА_13 (актовий запис про смерть №24 від 04.06.1993 року).

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_13 , відкрилася до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.).

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_13 , заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася, спадкова справа згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру - не заводилася. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_13 , був її чоловік ОСОБА_7 , який у відповідності до вимог ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадщину після смерті дружини прийняв, так як вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради Львівської області №99 від 06.05.2022 року. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_13 , які б мали право на частку у спадщині чи претендували б на таку, крім її чоловіка ОСОБА_7 , не було.

Таким чином, після смерті ОСОБА_13 , її ј частка у майні вищевказаного житлового будинку (колгоспного двору), перейшла за загальними правилами спадкування до чоловіка ОСОБА_7 , в результаті чого такий, з урахуванням своєї ј частки у майні колгоспного двору, став власником 2/4 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 з огляду на наступний розрахунок :

ј (частка ОСОБА_13 ) + ј (обов`язкова частка ОСОБА_7 ) = 2/4 (загальна частка ОСОБА_7 в майні колгоспного двору).

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина внаслідок смерті голови домогосподарства ОСОБА_7 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 18.12.1998 року).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №207/07, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець ОСОБА_7 склав заповіт від 19.11.1998 року, згідно з яким все своє майно заповів дочці ОСОБА_4 (позивачці у справі), яка у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадщину після смерті батька прийняла, так як на час смерті проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради Львівської області №101 від 05.05.2022 року. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_7 , які б мали право на частку у спадщині чи претендували б на таку, крім позивачки ОСОБА_4 не має.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7 , його 2/4 частки у майні вищевказаного житлового будинку (колгоспного двору), перейшли за загальними правилами спадкування до доньки ОСОБА_4 , в результаті чого така стала власником 2/4 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Також, на частину спадкового майна майнового паю в розмірі 8918,76 грн. та права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка в с.Дмитровичі Мостиського району Львівської області розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) позивачці ОСОБА_4 було видно Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.03.2007 року.

Крім цього, позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 станом на час припинення колгоспного двору вважались працездатними членами двору, своєю працею та коштами приймали участь у веденні спільного домашнього господарства.

Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця ОСОБА_7 ; копією актового запису про смерть спадкодавця ОСОБА_13 ; довідками, виданими Судововишнянською міською радою №2-25, №2-26 та №49 від 21.02.2022 року, №98, №99, №101 від 06.05.2022 року; копією заповіту ОСОБА_7 від 19.11.1998 року; копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.03.2007 року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ; листом Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області за Вих.№01-14/18 від 21.02.2022 року; копією довідки Самбірського МБТІ №170 від 28.01.2022 року; копією спадкової справи №207/07, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області після смерті ОСОБА_7 ; копіями паспортів та ідентифікаційних кодів позивачів; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців ОСОБА_13 та ОСОБА_7 ; іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_7 , відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.).

Згідно статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Відповідно до статті 534 цього кодексу при кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до вимог статті 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

- відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновок суду:

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачкою ОСОБА_4 права власності на 2/4 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та за позивачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як членами колгоспного двору, права власності по 1/4 частці спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

VII. Судові витрати:

Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ними.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 200, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, третя особа Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 2/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на ј частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на ј частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачами.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 18.08.2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачі:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце проживання: с.Волостків, Яворівського району Львівської області; РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце проживання: с.Гостинцеве, Яворівського району Львівської області; РНОКПП НОМЕР_3 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач: Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області; місце знаходження: м.Судова Вишня, пл. І.Франка, 14, Яворівського району Львівської області; ;

Третя особа: Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області; місцезнаходження: м.Мостиська, вул.Грушевського, 22, Львівської області.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «____»_____________________2022 року

Суддя Юрій БІЛОУС