ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5840/13Головуючий у 1-й інстанції Свачій І.М.
Провадження № 22-ц/817/879/22 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

Яремчук І.І., її представника та представника відділу державної виконавчої служби у м.Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ)

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/5840/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2013 року, постановлену суддею Свачієм І.М., в справі за поданням Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Другий відділ Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Другому відділі Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження №154/10 від 03.12.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу на загальну суму 188870 грн.

Державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Згідно відповідей на запити державного виконавця встановлено, що боржник пенсію не отримує, транспортні засоби та сільськогосподарська техніка за боржником не зареєстровані, відомості про нерухоме майно та про джерела отримання доходів відсутні.

Посилаючись на те, що станом на 02.04.2013 року рішення суду боржником не виконане, просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2013 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду громадянку України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Тернополя, останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 30.07.2005 року - за кордон до виконання боргових зобов`язань.

Виконання ухвали покладено на адміністрацію Державної прикордонної служби України, яка розташована за адресою: м.Київ, вул.Володимирівська, будинок №26, індекс 01034.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 02.04.2013 року скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні подання Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції відмовити, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, тому державний виконавець неправомірно приступив до здійснення заходів примусового виконання судового рішення.

Вказує, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під час розгляду подання судом першої інстанції не встановлено яких конкретно заходів до примусового виконання рішення було вжито державним виконавцем та в чому полягає ухилення боржника від виконання судового рішення.

Крім того, в ухвалі суду першої інстанції не зазначено, які конкретно дії були проведені державним виконавцем з метою стягнення з боржника заборгованості та чи оголошувався розшук боржника.

Звертає увагу на те, що обмеження її права на виїзд закордон, на момент подання апеляційної скарги, триває 9 років та 4 місяці, що є неспівмірною мірою обмеження свободи пересування та порушує її права протягом тривалого часу.

Відзиву на апеляційну скаргу, у визначений судом строк, не подано.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу в її межах підтримали, посилаючись, на доводи викладені в ній.

Представник Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Баляк О.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечила, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому відділі Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції знаходилось виконавче провадження №154/10 від 03.12.2012 року, згідно виконавчого листа №2-8775/2011 від 05.11.2012 р., виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів, отриманих згідно розписки від 04.08.2011 року в сумі 187000 грн. та 1870 грн. сплаченого судового збору.

Постановою державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Кущака В.Б. від 05.12.2012 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа, якою надано строк для добровільного виконання зобов`язань (а.с.4).

17.12.2012 року постановою державного виконавця накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 (а.с.5).

Згідно відповіді Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі, ОСОБА_1 пенсію не отримує та на обліку не перебуває (а.с.6).

З відповіді Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області вбачається, що за боржником ОСОБА_1 с/г техніка не зареєстрована (а.с.7).

Транспортні засоби не зареєстровані, що підтверджується інформацією УДАІ УМВС України в Тернопільській області від 17.12.12 року (а.с.8).

Згідно відповіді Територіального управління Держгірпромнагляду у Тернопільській області за ОСОБА_1 технологічні транспортні засоби не зареєстровані (а.с.11).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відомості щодо ОСОБА_1 відсутні (а.с.12).

Відповідно до листа Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області №02/2564 від 29.03.2013 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - 30.07.2005 року документована паспортом громадянина України, для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (а.с.16).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Тернопільській області від 01.04.2013 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була прописана за адресою: АДРЕСА_1 та 02.11.2012 року знята з реєстрації (а.с.14).

До подання долучено акти державного виконавця від 20.03.2013 року та 01.04.2013 року за змістом яких державним виконавцем було здійснено виходи за адресою боржника, а саме: АДРЕСА_1 та встановлено, що боржника і належного йому майна за даною адресою не виявлено. Боржник за вказаною адресою не прописаний, квартира продана (а.с.10, 13).

Задовольняючи подання Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він є передчасним.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Право громадян України на пересування, у тому числі й залишення території України, закріплено у статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 33 Конституції України. У той же час на здійснення цих прав може бути встановлено обмеження, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

В силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно частин першої, третьої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань .

За змістом пункту 5 частини 1 вказаної статті підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що установлене міжнародними нормами права та Конституцією України право громадянина вільно залишати територію України може бути обмежене відносно боржника - фізичної особи за судовим рішенням шляхом установлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням суду лише у разі встановлення факту його ухилення, тобто умисного невиконання рішення суду або рішення інших органів (посадових осіб), в межах виконавчого провадження.

Відповідно до положення частини третьої статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань у виконавчому провадженні сама по собі не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим саме виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Однак, в даному випадку, виконавцем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про винну поведінку ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні, з метою ухилення від виконання рішення суду, а тому відсутні передбачені законом підстави для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Зокрема, матеріали справи не містять допустимих доказів, що державним виконавцем вчинялися усі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на момент звернення до суду) дії з примусового виконання виконавчого листа №2-8775/2011 від 05.11.2012 року, який виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, а саме: про направлення боржнику ОСОБА_1 копій постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника, за адресою, яка вказана у виконавчому документі, а також про їх отримання боржником, а державним виконавцем такі докази не можуть бути надані суду, у зв`язку із знищенням виконавчого провадження за закінченням терміну зберігання (30.09.2013 року, 27.11.2014 року старшим державним виконавцем Кущак В.Б. виносились постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення і після того він повторно до виконання не пред`являвся).

Також, з наведених вище підстав не можуть братися до уваги судом апеляційної інстанції долучені до подання копії повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.17), оскільки з них не вбачається які саме документи отримувала по них ОСОБА_1 .

Сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постановляючи ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , суд першої інстанції наведеному оцінки не надав та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування як така, що не ґрунтується на вимогах закону, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2013 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2022 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Бершадська Г.В.

Хома М.В.