КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року місто Київ

Справа 756/10861/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8180/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Поливач Л.Д.

за участю секретаря судового засіданняВєтчінової О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року (у складі судді Ткач М.М., повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року)

в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляції та 3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3 % річних за неповернення позики в розмірі 1 498 955 грн 75 к. та інфляційні втрати в розмірі 10 182 310 грн 69 к.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2012 року у справі №2605/6487/12 (провадження №2/2605/2987/12) стягнено з ОСОБА_1 заборгованість у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму позики 5 754 960 грн та 3% річних від простроченої суми 242 284 грн 22 к. На виконання вищезазначеного рішення, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист №2-2987/2012. Виконавчий лист пред`явлено до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) для примусового виконання.

Враховуючи часткове примусове стягнення заборгованості, станом на 15липня 2021 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачами становить 5 674 579 грн 26 к.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , станом на день звернення до суду, рішення у повному обсязі не виконав, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України позивачі просять суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та 3% річних.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року, з урахуванням ухвали від 18 квітня 2022 року про виправлення арифметичних помилок, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляції та 3% річних - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3% річних за неповернення позики у розмірі 514 223 (п`ятсот чотирнадцять тисяч двісті двадцять три) грн 03 к. та інфляційні втрати у розмірі 1 252 094 (один мільйон двісті п`ятдесят дві тисячі дев`яносто чотири) грн 18 к.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн 23 к.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн 23 к.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішенняОболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем було вжито заходів до часткового погашення боргу шляхом виплати готівкових коштів та передання стороні позивача корпоративних прав у суб`єктах господарювання відповідача, яке мало місце 03 серпня 2009 року , 16 березня 2012 року. Відповідач передав ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу за позикою:

- 8 750.00 доларів США у січні 2009 року;

- 8 750.00 доларів СІІІА у лютому 2009 року;

- 50 000.00 доларів США у 11.02.2010 року.

Крім того, суд безпідставно відхилив клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, які підтверджують вище викладені обставини.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував строки позовної давності, оскільки з часу набрання законної сили рішення Оболонського районного суду м.Києва від 24.10.2012 року у справі №2605/6487/12 провадження №/2605/2987/12, до дати звернення позивачами з позовом у даній справі, пройшло майже 9 років. Тобто, вказаний строк є більшим від встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку давності захисту цивільних прав, тому суд мав застосувати позовну давність до заявленого позову, про що його просив представник відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2022 року відкрито провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

14 вересня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу поданий представником позивачів - адвокатом Поліщук А.О.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи. Крім того, встановивши, що відповідач не виконав свого грошового зобов`язання, розмір якого підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також врахувавши, що положення статті 625 ЦК України в даній справі можуть бути застосовані з урахуванням позовної давності за три роки, що передували зверненню позивачів до суду з даним позовом, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій справі.

У судовому засіданні 04 жовтня 2022 року представник відповідача ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду без змін.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О.В., пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 у цивільній справі №2605/6487/12 (провадження №2/2605/2987/12) стягнуто з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_7 суму позики 5 754 960, 00 грн, 3% річних від простроченої суми 242 284,22 грн та судовий збір в розмірі 3219,00 грн.

На виконання вищезазначеного рішення суду, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист №2-2987/2012.

Відповідно до листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) №7879 від 02.07.2021 на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження ВП №60918843 до складу якого входить: виконавче провадження №40508045 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі №2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми позики 5754960 грн. та 3% річних від простроченої суми 242284,22 грн., стягувач за даним виконавчим провадженням - ОСОБА_3 ; виконавче провадження №40508133 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі №2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми позики 5754960 грн. та 3% річних від простроченої суми 242284,22 грн., стягувач за даним виконавчим провадженням - ОСОБА_2 . За час перебування виконавчих документів на виконанні на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перераховано по 161332,48 грн. (платіжні доручення №797 та №806 від 21.05.2020), які стягнуто з ОСОБА_1 (а.с. 14).

З огляду на зазначене, відповідач рішення суду ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконав у повному обсязі.

Ураховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, яке боржником не виконане, представником позивачів нараховано 3% річних за період з 04.11.2012 по 16.07.2021, що становить 1 498 955,75 грн, та інфляційні втрати за період з 04.11.2012 по 16.07.2021, що становить 10 182 310,69 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, щопозивачами заявлено позовні вимоги про стягнення 3% річних нараховані за період з 04листопада 2012 року по 16липня 2021року в сумі 1 498 955,75 грн та інфляційні втрати за період з 04.11.2012 по 16.07.2021 в сумі 10182310,69 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі із зазначеним позовом звернулися до суду 19липня 2021 року, про що свідчить відмітка канцелярії суду.

З огляду на зазначене, суд встановив пропуск позовної давностіщодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих до 19 липня 2018 року.

Стягненню підлягає сума у межах позовної давності за три роки, що передували зверненню позивачів до суду з даним позовом, тобто з 19 липня 2018 року по 16липня 2021року.

Суд, дослідивши розрахунок інфляційних нарахувань проведений позивачами, самостійно провів розрахунок інфляційних нарахувань за період з 19липня 2018 року по 16липня 2021року.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відтак, розмір інфляційних нарахувань за період з 19.07.2018 до 21.05.2020 становить:

- 5 754 960,00 грн (сума боргу) х сукупний індекс інфляції 112,211% (за період серпень 2018 - травень 2020)/ 100% - 5 754 960,00 грн (сума боргу) = 702 738,16 грн.

Розмір інфляційних нарахувань за період з 22.05.2020 до 16.07.2021 становить:

- 5 674 579,26 грн (сума боргу) х сукупний індекс інфляції 109,681% (за період червень 2020 - червень 2021) / 100% - 5 674 579,26 грн (сума боргу) = 549356,02 грн.

Отже, загальний розмір інфляційних втрат за період з 19.07.2018 до 16.07.2021 становить 1 252 094,18грн (702 738,16 грн + 549356,02 грн), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів.

Суд, дослідивши розрахунок інфляційних нарахувань проведений позивачем, самостійно провів розрахунок 3% річних за період за період з 19.07.2018 по 16.07.2021:

-за період з 19.07.2018 року по 31.12.2018 року : 5 754 960,00 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 166 (кількість прострочених днів) / 365 (днів у році) = 78 519,73 грн;

- за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року: 5 754 960,00 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 365 (кількість прострочених днів) / 365 (днів у році) = 172 648,80 грн;

- за період з 01.01.2020 року по 21.05.2020 року : 5 754 960,00 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 142 (кількість прострочених днів) / 366 (днів у році) = 66 983,96 грн.;

- за період з 22.05.2020 року по 31.12.2020 року: 5 674 579,26 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 224 (кількість прострочених днів) / 366 (днів у році) = 104 189,00 грн.;

- за період з 01.01.2021 року по 16.07.2021 року: 5 674 579,26 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 197 (кількість прострочених днів) / 365 (днів у році) = 91 881,54 грн.;

Таким чином, загальний розмір 3 % річних за період з 19.07.2018 по 16.07.2021 становить 514 223,03грн (78 519,73 грн. + 172 648,80 грн. + 66 983,96 грн. + 104 189,00 грн. + 91 881,54 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову в межах трирічного строку до звернення позивачів до суду відповідає таким обставинам та вимогам закону.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно з частино 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), постанові від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

При вирішенні спору та проведенні розрахунку судом враховані вищенаведені правові висновки Верховного Суду. Зроблений судом розрахунок є вірний , доводами апеляційної скарги не спростовується. Судом достовірно встановлено, що рішення належним чином не виконане, а невиконання боржником грошового зобов'язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (висновок Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року справа № 127/15672/16-ц).

Доводи апеляційної скарги про вжиття відповідачем заходів до часткового погашення боргу шляхом виплати готівкових коштів та передання стороні позивача корпоративних прав у суб`єктах господарювання відповідача, колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки вказані дії за змістом поданої апеляційної скарги були вчинені до ухвалення рішення Оболонським районним судом м. Києва у справі №2605/6487/12 (провадження №2/2605/2987/12) та набранням ним законної сили.

Так передача корпоративних прав за змістом апеляційної скарги мала місце 03 серпня 2009 року , 16 березня 2012 року. Відповідач передав ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу за позикою:

- 8 750.00 доларів США у січні 2009 року;

- 8 750.00 доларів СІІІА у лютому 2009 року;

- 50 000.00 доларів США у 11.02.2010 року.

Враховуючи принцип юридичної визначеності, суд в межах розгляду позовних вимог про стягнення інфляції та трьох відсотків річних за період після ухвалення рішення Оболонським районним судом про стягнення боргу, позбавлений можливості встановити обставини повернення боргу в період до ухвалення такого рішення, так як суд в жовтні 2012 році констатував та встановив, яка сума боргу була не повернута, і ці обставини вже не підлягають доказуванню в межах розгляду даної справи.

Представником відповідача не наведено доводи та не надано докази, які б свідчили про повернення боржником боргу після ухвалення рішення, яке перебувало на виконанні, в більшому розмірі, ніж той який був врахований при проведенні розрахунків судом.

Судом першої інстанції було враховано ті кошти, які частково були повернуті на стадії виконання і нарахування 3% річних та індексу інфляції з часу часткового виконання рішення суду робилось на зменшену суму боргу, а не на ту, що була зафіксована в рішенні суду.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права .

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то перерозподіл судових витрат в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

Л.Д.Поливач