ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1041/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4856/21 Категорія: 302090000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргупредставника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Агабалаєвої Яни Валеріївнина рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

В обґрунтування якого вказувала, що 02 серпня 1997 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1124. За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , 2003 р.н., та ОСОБА_4 , 2007 р.н. Спільне життя з відповідачем не склалося на грунті різних поглядів щодо сімейних відносин. Шлюбні відносини між ними припинились з 2020 року, спільне господарство не ведеться. Примирення між ними неможливе.

Вказує, що питання щодо виховання сина спору немає, після розірвання шлюбу він буде проживати з нею та утримувати за свої кошти. З приводу аліментів розбіжності між ними відсутні.

Також зазначає, що угоди про добровільний поділ майна, що є їхньою спільною власністю, між ними не досягнуто. За час проживання у шлюбі ними було набуто таке майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , відповідно до Договору купівлі-продажу № 5879 від 30.05.2007 року.

На підставі викладеного, просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.08.1997 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1124. Розділити майно, набуте за час шлюбу, виділити їй та неповнолітньому сину ОСОБА_4 2/3 квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 виділити 1/3 квартири АДРЕСА_1 .

11 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 надала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.08.1997 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1124. Розділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_2 , виділивши їй та неповнолітньому сину, ОСОБА_4 , 3/4 квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 виділити 1/4 квартири АДРЕСА_1 .

28 березня 2022 року та 31 березня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.08.1997 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1124. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: АТ «УкрСиббанк» про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 02 серпня 1997 року в Відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1124.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 .

Судове рішення в частині позовних вимог про розірвання шлюбу мотивоване тим, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейних відносин сторони не підтримують, разом як подружжя не проживають, вони не пов`язані спільним побутом та бюджетом, взаємні почуття між ними втрачені і примирення між сторонами неможливе. Крім того, на думку суду, подальше перебування їх у шлюбі буде шкодити їхнім інтереса, тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судове рішення щодо позовної вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя мотивоване тим, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Також, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк», вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просило його скасувати в частині поділу спільного майна подружжя та ухвалити в даній частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправильно застосовано судом першої інстанції положення ч. 4 ст. 65 СК України та не враховано, що поділ майна подружжя стосується квартири переданої в іпотеку як забезпечення цивільно-правового зобов`язання, укладеного в інтересах подружжя та заборгованість за яким не погашена, а поділ майна подружжя ускладнює виконання судового рішення про стягнення боргу за даним цивільно-правовим зобов`язанням.

Вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 39 212,33 шв.франків, що станом на 23.07.2014 року на курсом НБУ еквівалентно 509 383,97 грн.

Згідно даного рішення судом було видано стягувачу АТ «УкрСиббанк» два виконавчі листи стосовно обох боржників. На даний час заборгованість за даним судовим рішенням не погашена, вказані виконавчі листи перебувають на примусовому виконанні у Центральному ВДВС у м. Черкаси Центрального МРУЮ (м.Київ). Крім того, в межах виконавчих проваджень № 47619743, № 60563831 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Також сторонам відомо, що рішення суду перебуває на виконанні, а іпотечна квартира арештована у виконавчому провадженні № 47619743 та № 60563831 відкритих відносно позичальника та поручителя та підлягає зверненню стягненню в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору та виконання рішення суду.

Зазначені обставини суд першої інстанції у повному обсязі не встановив та не з`ясував, і належної оцінки їм не надав, чим допустив порушення ст. 263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості судового рішення.

Вказує, що в даній справі боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо яких ухвалено рішення про стягнення боргу та на майно яких накладено арешт при примусовому виконанні даного рішення , ініціюючи поділ квартири, переданої в іпотеку, зловживаючи своїм правом та діють недобросовісно по відношенню до третьої особи кредитора АТ «УкрСиббанк» . оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора та істотно ускладнює звернення стягнення на майно боржників, яке перебуває в іпотеці банку та на яке накладено арешт у виконавчому провадженні.

Суд належним чином не встановив, що кошти за укладеним за час шлюбу кредитним договором, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одержали для придбання квартири, яка становить об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Також суд не дослідив, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану нерухомість за рахунок кредитних коштів, отриманих від банку, квартиру виникає також і зобов`язання у вигляді повернення кредиту та, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Зауважує, що суд не повинен залишати поза увагою дії боржників, які хоч і не порушують напряму конкретних імперативних норм, але очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання своїм правом по відношенню до третьої особи.

У випадку поділу майна будуть порушені права та інтереси кредитора АТ «УкрСиббанк» , оскільки поділ даного арештованого іпотечного майна ускладнює подальше виконання судового рішення про стягнення коштів за кредитним договором.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення місцевого суду оскаржується в частині задоволення позову про поділ майна подружжя, а тому рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що у період шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно.

Відповідно до копії Договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., 13 травня 2007 року ОСОБА_2 купив (прийняв у власність) квартиру АДРЕСА_1 .

Даний факт, також, підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 268884012 від 03.08.2021. Договір зареєстрований в реєстрі за № 5879.

30 травня 2007 року між Акціонерний комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки № 55636.

Відповідно до п.1.1 Договору, ОСОБА_2 з метою забезпечення зобов`язань передав в іпотеку АК ІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме, двокімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею28,0кв.м.

Відповідно до п.1.3. Договору, іпотекою за Договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, які виникають з кредитного договору № 0 від 30 травня 2007 року та за кредитним договором № 0/2 від 30 травня 2007року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частина перша статті 69 СК Українивстановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Установивши, що заявлене до поділу майно (квартира АДРЕСА_1 ) набуте сторонами за час шлюбу і спору щодо віднесення його до спільного майна подружжя не має, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ цього майна між сторонами та визнання за кожним з них по 1/2 частини вказаного майна.

Доводи АТ «УкрСиббанк» в апеляційній скарзі, що неправильно застосовано судом першої інстанції положення ч. 4 ст. 65 СК України та не враховано, що поділ майна подружжя стосується квартири переданої в іпотеку як забезпечення цивільно-правового зобов`язання, укладеного в інтересах подружжя та заборгованість за яким не погашена, а поділ майна подружжя ускладнює виконання судового рішення про стягнення боргу за даним цивільно-правовим зобов`язанням, не приймаються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. [...] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, що виникають із іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Водночас положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08, від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19, від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17, від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 139/730/19.

Спірна квартира була передана в іпотеку на підставі іпотечного договору № 55636 від 30 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», на забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 0 від 30 травня 2007 року.

У зв`язку із визнанням за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 іпотека не припинилася, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували на час укладання договору іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку вказану квартиру на забезпечення виконання кредитного договору.

За таких обставин доводи АТ «УкрСиббанк» про те, що майно, поділене між сторонами, є предметом іпотеки та впливає на права і обов`язки банку, є необґрунтованими і як зазначалось вище спростовуються змістом положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», з яких вбачається, що перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону, надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Інші доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Агабалаєвої Яни Валеріївнизалишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Судді: