ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6090/22 Справа № 199/1000/22 Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрій Олександрович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ ФК Кредит-Капітал), де треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи його тим, що приватним виконавцем Лисенком Ю.О., в рамках виконавчого провадження №67838567, здійснюється примусове виконання виконавчого напису №18691 від 15 червня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що вищевказаний виконавчий напис вчинено з порушенням норм Закону України «Про нотаріат», просив суд першої інстанції визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №18691, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. 15 червня 2021 року щодо стягнення заборгованості з нього заборгованості на користь ТОВ «ФК Кредит Капітал».

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та протиправність рішення суду першої інстанції, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Просив суд апеляційної інстанції витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. виконавчий напис №18691 від 15 червня 2021 року щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Кредит Капітал» у розмірі 30 582,02 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що про факт виконання виконавчого напису приватного нотаріуса він дізнався з листа приватного виконавця, яким було направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 17 січня 2022 року в рамках виконавчого провадження №67838567. Інших документів щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса останній не отримував, а тому не міг надати їх до суду. Лише в липні 2022 року йому були надані матеріали виконавчого напису та сам виконавчий напис, який він долучає до матеріалів справи. Вказує, що при ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених з встановленими фактами. У рішенні обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вказує, що нотаріусом під час вчинення виконавчого напису було порушено норми Закону України «Про нотаріат».

Відповідач ТОВ «ФК Кредит Капітал» правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника було постановлено звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує останній у Департаменті гуманітарної політики Дніпровської міської ради, здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства, після відрахування утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 20% до погашення загальної заборгованості за виконавчим провадженням №67838567 у розмірі 34 040,22 грн., яка складається з 400 грн. - витрат виконавчого провадження на організацію та проведення виконавчих дій, 30 582,20 грн. - заборгованість за виконавчим документом, 3 058,20 грн. - основна винагорода приватного виконавця (а.с.13-14).

З вказаної постанови вбачається, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О. перебуває виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. №18691, виданий 15 червня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК Кредит Капітал заборгованості за кредитним договором від 30 червня 2007 року у розмірі 30 582,02 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову, останнім надана лише постанова приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О. від 17 січня 2022 року у ВП №67838567 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, який не є належним доказом для встановлення судом факту вчинення приватним нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису, наявності/відсутності між учасниками справи кредитних правовідносин, наявності/відсутності заборгованості за кредитним договором, безспірності заборгованості тощо. Відтак, відсутні підстави для встановлення судом факту порушення прав позивача з боку відповідача, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова №662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження №12-5гс21).

Судами встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис, вчинений нотаріусом 15 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

Таким чином, колегія суддів зауважує, що з аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що здійснюючи розгляд справ про визнання виконавчих написів нотаріусів такими, що не підлягають виконанню, суди повинні з`ясувати наявність процесуальних підстав для видачі спірного виконавчого напису нотаріусом, наявність безспірності заборгованості, дотримання строків на звернення із вимогами про видачу виконавчого напису, або можливість пропуску строку давності щодо спірної заборгованості тощо.

В той же час, встановити дійсні обставини, тобто наявність будь-яких порушень з боку нотаріуса, можливо лише у разі дослідження матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення спірного виконавчого напису, в якому і зберігаються відповідні документи, що були підставою для його видачі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як судом першої інстанції було вірно встановлено, на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову, позивачем надана лише постанова приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О. від 17 січня 2022 року у ВП №67838567 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Інших доказів на підтвердження неправомірності видачі нотаріусом виконавчого напису позивачем надано не було. Із клопотанням про витребування доказів, які останній не може самостійно отримати, також до суду першої інстанції не звертався.

Статтею 83 ЦПК України регулюється порядок подання доказів до суду.

Так, частинами 1-2 статті 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 ст. 83 ЦПК України).

Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України встановлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Частиною 3 статті 84 ЦПК України, що у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

В той же час, сучасний Цивільний процесуальний кодекс позбавляє можливості суд самостійно збирати докази по справі, тобто постановлювати ухвали про витребування, необхідних для підтвердження чи спростування певних обставин, доказів, зважаючи на справляння судами цивільного судочинства на принципах змагальності сторін та диспозитивності судового процесу, принцип об`єктивної істини на сьогодні законодавцем не відноситься до принципів цивільного судочинства.

Тобто суд першої інстанції здійснює розгляд справи на підставі наданих сторонами та наявних в матеріалах справи доказів, в той же час сторони не позбавлені процесуальної можливості звертатися до суду із клопотаннями про витребування певних доказів на підтвердження заявлених вимог у разі неможливості самостійного їх отримання.

Разом із тим, позивач своїми процесуальними правами не скористався, в судові засідання систематично не з`являвся з метою роз`яснення судом першої інстанції йому його прав, надав заяву про розгляд справи в його відсутність.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, вважав, що наявні в матеріалах справи доказах є достатніми для підтвердження порушення його прав та підтвердження наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про витребування спірного виконавчого напису, зважаючи на те, що відповідне клопотання не заявлялося в суді першої інстанції. Крім того, витребуваний виконавчий напис самостійно долучається апелянтом до його апеляційної скарги, що у свою чергу свідчить, як про можливість його самостійного отримання, так і про недоцільність його витребування, враховуючи його фактичне отримання та долучення до матеріалів справи.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції, без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянт про поважність причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.

Таким чином, враховуючи, що апелянт, надаючи до суду апеляційної інстанції відповідну копію виконавчого напису, в якості доказу, не зазначає поважність причин його неподання до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що докази неможливості вчасного отримання відповідного доказу під час розгляду справи по суті апелянтом надано не було.

В той же час, колегія суддів звертає увагу і на той факт, що наявність відповідного виконавчого напису в матеріалах справи, за відсутності матеріалів нотаріальної справи про видачу спірного виконавчого напису, жодним чином не впливає на можливість суду встановити наявність підстав для висновку про наявність будь-яких порушень під час видачі виконавчого напису та підстав для його скасування.

Окремо, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що звертаючись до місцевого суду із дійсним позовом, позивач не навів конкретних підстав з яких спірний виконавчий напис підлягає скасування, позовна заява зводиться до загального цитування норм Закону України Про нотаріат та не містить посилання на порушення нотаріуса під час його видачі, не зазначено чи оспорює позивач заборгованість чи її розмір перед банком тощо.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки останнє в повній мірі відповідає норм матеріального права, будь-які процесуальні порушення з боку місцевого суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.