Справа № 604/1420/21
Провадження № 2/604/125/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого - судді Сидорак Г.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу в доступі до житла. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у 1988 році між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Єдиним та постійним зареєстрованим місцем проживання позивача є будинок за адресою АДРЕСА_1 , де останній донедавна проживав, особисто його будував, там же знаходяться його особисті речі. Позивач зазначає, що відповідач змінила вхідні замки, чим позбавила його житла, яким він бажає користуватися. Він звертався до відповідача з листом-вимогою про вселення, однак такий лист був йому повернений у зв`язку з письмовою відмовою адресата. Вказує, що обставини справи можуть підтвердити свідки. У зв`язку з наведеним позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом його вселення до цього будинку та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди позивачу в доступі до житла шляхом передачі дубліката ключів від вхідних дверей.

Ухвалою судді від 24 грудня 2021 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.05.2022 року закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду.

Позивач та його представник адвокат Світлик О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Вальчук М.М. у судовому засіданні проти позову заперечила. Відповідач в судовому засіданні, будучи допитаною за власним бажанням в якості свідка, не визнавши позову, пояснила, що вони з позивачем з 1988 року до 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З кінця 1989-початку 1990 року сім`єю почали проживати в АДРЕСА_1 . За цією адресою вона отримала за договором дарування від рідних тіток старий будинок з надвірними будівлями. З часом на цьому ж подвір`ї вони з чоловіком звели нову будівлю літню кухню, яку з 2007 року перебудовували в житловий будинок. В 2008 році відповідач поїхала за кордон, де працює і до цього часу. З позивачем у них склалися неприязні стосунки протягом останніх років, тому в жовтні 2021 року вона повернулася в Україну та вирішила розлучитися, при цьому вона неодноразово намагалася вирішити з позивачем питання поділу майна цього будинку та автомобіля. Відповідач зазначила, що позивач проживав у будинку, мав ключі та вільний доступ до нього, вона його не виганяла. Пояснила, що позивач забрав усі правовстановлюючі документи з будинку та повернув їх лише після її звернення в поліцію. Однак, після з`ясовування питань поділу майна, позивач потроху забирав різні речі з будинку та гаража, а згодом забрав автомобіль. На прохання відповідача повернути автомобіль та документи, позивач не реагував, а тому вона вирішила, що замінить замки. Проте, після повернення документів надала йому дублікат ключів. Згодом, коли виникла потреба у поверненні за кордон, а автомобіль позивач так і не повернув, то відповідач вдруге змінила замок. До цього часу позивач не звертався до неї з проханням надати йому дублікат ключів.

Дослідивши пояснення сторін та їх представників, показання свідків та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивностіта змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з ДРРПНМ від 10.12.2021 року №289700226.

Сторони перебували у шлюбі з 1988 до 2022 року, що ними не заперечувалося в суді. Позивач зареєстрований з часу реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_1 , що також визнається сторонами.

Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , складеним комісією в с. Староміщина, підтверджується, що позивач зареєстрований з 1989 року в АДРЕСА_1 . В акті зазначено, що ОСОБА_1 в житловий будинок проникнути не може, оскільки його дружина ОСОБА_2 поміняла вхідні замки, чим позбавила його доступу до житла та особистих речей.

Допитані судом свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили факт того, що були присутні восени 2021 року в с. Староміщина під час намагання ОСОБА_1 зайти в житловий будинок по АДРЕСА_1 , де він проживав, та підтвердили, що вхідний замок був змінений.

Позивач в листопаді 2021 року звертався до Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області з приводу чинення йому перешкод дружиною у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , його заява була зареєстрована в журналі ЄО за №4307.

Факт неприязних відносин з позивачем та заміну замка у вхідних дверях визнала і відповідач у судовому засіданні.

До матеріалів справи позивач долучив з лист-вимогу про вселення, з яким 01.12.2021 року звернувся до відповідача та в якому просив відповідача надати доступ до його єдиного житла - будинку за адресою АДРЕСА_1 , однак такий лист був повернений за зворотною адресою у зв`язку з письмовою відмовою адресата.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу.

Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені у частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач (як власник спірного будинку) не порушувала питання (в тому числі і шляхом подання до суду зустрічного позову) про виселення позивача зі спірного будинку чи про визнання його таким, що втратив право на проживання у цьому будинку та зняття з реєстрації його у ньому.

Верховний Суд висловлює позицію про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд критично оцінює доводи відповідача та її представника стосовно відсутності підстав для користування житлом позивачем, оскільки такі свого підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні не знайшли.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1) і серед способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дій, що порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 ч. 2).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення.

З урахуванням повного задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 64, 150, 156, 157 Житлового кодексу України, ст.ст. 16, 29 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 9, 10, 76-80, 89, 141, 211, 259, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до цього будинку.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в доступі до житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі дубліката ключів від вхідних дверей.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень понесених витрат на сплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 серпня 2022 року.

Суддя Сидорак Г.Б.