ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/3158/20 Номер провадження 22-ц/814/1121/22Головуючий у 1-й інстанції Остропілець Є.Р. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Абрамова П.С., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 09 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 червня 2019 року.

Від шлюбу сторони справи мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно судового рішення з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина та дочки у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на кожну дитину.

Позивачем зазначено, що на даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Діти проживають разом з матір`ю та повністю знаходяться на її утриманні.

З розрахунку державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ю. Плугатирьової позивачу стало відомо, що аліментні зобов`язання відповідач не виконує, внаслідок чого починаючи з 19 червня 2018 року по 31 травня 2020 року має місце прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , що призвело до виникнення заборгованості на суму 15464,34 грн; починаючи з 06 лютого 2018 року по 31 травня 2020 року має місце прострочення сплати аліментів на дитину ОСОБА_3 , що призвело до виникнення заборгованості на суму 15407,36 грн. Загальна заборгованість зі сплати аліментів складає 30871,70 грн.

Заборгованість по аліментам утворилась через несплату відповідачем своєчасно та в повному обсязі аліментів на утримання дітей, у зв`язку із чим позивач змушена звернутися до суду.

Враховуючи, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дітей, а відповідач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти, однак не вживав достатніх заходів для виконання такого обов`язку, позивач прохала стягнути з ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 30871,70 грн.

Короткий зміст судових рішень суду

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 30871,70 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 840,80 грн.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 22 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 рокуне погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохає скасувати заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову в повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що оскаржуване судове рішення було ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також місцевим судом не було досліджено всі обставини справи.

ОСОБА_1 вказує, що оскільки позивач просить суд стягнути з нього неустойку за період більше одного року, що відповідно до норм цивільного законодавства застосовується позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки, то, на думку відповідача, ОСОБА_2 було пропущено строк позовної давності на подання позову про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів у 2019 році.

Окрім того, відповідачем зазначено, що він не був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду справи, оскільки його представник не надав йому цю інформацію, а будь-яких повісток від суду він не отримував.

Також скаржником вказано, що при розгляді даної справи позивач приховала отримання нею від відповідача грошових коштів, що в свою чергу зумовлює подвійне стягнення коштів з останнього.

Судом першої інстанції, з підстав неможливості відповідачем надати свої пояснення та докази, не було враховано скрутний матеріальний стан останнього та зміни у його матеріальному становищі, що є підставою для зменшення розміру неустойки.

Разом з тим, судом першої інстанції не було проведено розрахунок, не визначено кількість днів прострочення та не проведено відповідних математичних розрахунків, що є порушенням норм матеріального права.

Натомість особа, яка подала апеляційну скаргу вказує, що розрахунки державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ю. Плугатирьової не були приєднані як доказ до матеріалів справи, що виключає можливість їх врахування під час розгляду даної справи.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 09 квітня 2015 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 12), який було розірвано на підставі рішення по справі №619/1363/19 Дергачівського районного суду Харківської області від 25 червня 2019 року (а.с. 13).

Від шлюбу сторони справи мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06 березня 2018 року (а.с. 15) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 квітня 2018 року (а.с. 16).

Згідно постанови Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року по справі №619/4816/18 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 липня 2019 року в частині визначення розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінено з 1/8 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на кожну дитину (а.с. 18-19).

Відповідно до наказу ТОВ «КОМ-ФОР» №89 від 28 травня 2018 року ОСОБА_2 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 23 червня 2018 року по 06 квітня 2021 року (а.с. 21).

Згідно акту депутата Солоницівської селищної ради від 26 червня 2020 року разом з ОСОБА_2 проживають діти і знаходяться на повному її забезпеченні: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22).

Із розрахунку боргу по аліментах головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. вбачається, що аліментні зобов`язання відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого, починаючи з 19 червня 2018 року по 31 травня 2020 року, має місце прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до виникнення заборгованості станом на 01 червня 2020 року на суму 15 464, 34 грн (а.с. 25).

Із розрахунку боргу по аліментах головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. вбачається, що аліментні зобов`язання відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого, починаючи з 06 лютого 2018 року по 31 травня 2020 року, має місце прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призвело до виникнення заборгованості станом на 01 червня 2020 року на суму 15 407,36 грн (а.с. 26).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо повідомлення відповідача про розгляд справи

Порядок здійснення судом судових викликів і повідомлень урегульовано Главою 7 «Судові виклики і повідомлення» Розділу І «Загальні положення» ЦПК України.

Частиною третьої статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Як передбачено частиною п`ятою статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції представляв адвокат Ліпчанський В.В., що підтверджується ордером на надання правової допомоги серії ХВ №000046 від 18 лютого 2020 року (а.с. 35). Окрім того, представник відповідача неодноразово звертався до місцевого суду із клопотаннями (а.с. 39, 45, 55), у тому числі і щодо ознайомлення з матеріалами справи від 07 серпня 2020 року, на якому міститься відмітка останнього про здійснення даної процесуальної дії (а.с. 33).

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи міститься довідка від 10 листопада 2020 року (а.с. 58), у якій вказано про явку сторін по справі сторони з`явилися. Окрім того, відповідно до інформації, зазначеній у явочному листі від 10 листопада 2020 році (а.с.59) про відкладення (перенесення) судового засідання на 01 грудня 2020 року на 09 год. 30 хв. повідомлені ОСОБА_6 (представник відповідача) та ОСОБА_2 (позивач).

Що ж стосується доводів відповідача про його неповідомлення представником про розгляд справи та відсутності зв`язку з адвокатом, у результаті чого було розірвано між учасниками судового процесу договору про надання правничої допомоги, то колегія суддів не бере їх до уваги, адже ОСОБА_1 на підтвердження вищезазначеного не було надано належних доказів.

Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що з 2018 року він фактично проживає за іншою адресою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Харківській області місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с. 29). На зазначену адресу відповідачу Дергачівський районний суд Харківської області відправляв копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками, що була отримана адресатом (а.с. 31). Надалі поштова кореспонденція суду адресована відповідачу поверталась до суду неврученою із зазначенням підстави: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 38, 44).

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи (частина перша статті 131 ЦПК України).

Однак матеріали справи не містять будь-яких повідомлень відповідача про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи, що представник відповідача був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, яке відбулося 01 грудня 2020 року з подальшим ухваленням оскаржуваного судового рішення, та беручи до уваги положення цивільного процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач не був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду позовної заяви, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав.

Щодо поданих до суду апеляційної інстанції доказів

З матеріалів справи вбачається, що до апеляційної скарги відповідачем додано довідку Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області № 1352 від 09 березня 2021 року, договір №4 від 03 листопада 2020 року щодо виконання суспільно-корисних робіт та свідоцтво про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на позовну заяву, а тому, відповідно до частини другої статті 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки довідка Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області № 1352 від 09 березня 2021 року, договір №4 від 03 листопада 2020 року щодо виконання суспільно-корисних робіт та свідоцтво про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не були подані до суду першої інстанції, то, з урахуванням положень статті 367 ЦПК України, не приймаються до уваги колегією суддів, так як жодні поважні причини щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції в матеріалах справи відсутні та апелянтом не зазначені.

Щодо строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Окрім того, цивільним законодавством передбачені випадки, на які позовна давність не поширюється, про що зазначено у статті 268 ЦК України, а саме: на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв»; на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств.

Слід зазначити, що вищевказані випадки не є вичерпними, адже частина друга статті 268 ЦК України передбачає, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Отже, за для встановлення факту застосування до спірних правовідносин позовної давності, слід брати до уваги також норми спеціального законодавства Сімейного кодексу України (далі СК України).

Згідно з частиною першою статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Враховуючи, що відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена статтею 196 СК України, то до спірних правовідносин не застосовується позовна давність.

Між іншим, колегія суддів наголошує відповідачу, що за загальним правилом позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Щодо розміру неустойки (пені)

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частинами першою-третьою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

Встановлено, що ОСОБА_1 за рішенням суду зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, оскільки обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

В постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 196 СК України та дійшов вірного висновку, що відповідачем доказів відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів не надано, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Що ж стосується розміру пені, то позивачем надано до суду першої інстанції розрахунок неустойки за прострочення сплати аліментів, який виконано на підставі поданого головним державним виконавцем розрахунку боргу по аліментах. Відповідно до даного розрахунку, пеня за прострочення сплати аліментів становить 123671,31 грн, що значно перевищує розмір загальної заборгованості 30871,70 грн. Врахувавши положення чинного законодавства, позивач прохала стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 30871,70 грн, що відповідає сумі заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Зазначивши про неправильність виконання позивачем розрахунків щодо розміру неустойки (пені), відповідач не надав суду доказів на підтвердження цього і не спростував розрахунок позивача.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що позивачем заявлені вимоги щодо стягнення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з урахуванням положень статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», натомість відповідачем належними та достатніми доказами не спростовано розмір зазначеної позивачем суми.

Також колегія суддів зазначає, що відповідач до суду першої інстанції подав відомості щодо наявності на його утриманні ще однієї неповнолітньої дитини та відомості щодо зміни його сімейного стану, натомість будь-яких даних щодо майнового стану ним до суду першої інстанції не подавалося. Окрім того, матеріали справи не містять в собі процесуальних заяв відповідача, в яких останній прохав суд першої інстанції зменшити суму неустойки (пені).

Враховуючи, що ОСОБА_1 не подав до суду першої інстанції доказів щодо свого матеріального та сімейного стану, на підставі яких можливо було б встановити дійсний тягар виплати стягуваної суми відповідачем, то колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зменшення суми стягуваної неустойки (пені).

Що ж стосується наданих до суду першої інстанції квитанцій про поштовий переказ коштів ОСОБА_2 , то колегія суддів зазначає, що дані квитанції датовані: 30 серпня 2020 рік (а.с. 46), 30 вересня 2020 рік (а.с. 47), 15 жовтня 2020 рік (а.с. 48), 09 жовтня 2020 рік (а.с. 49), 14 жовтня 2020 рік (а.с. 50), натомість стягнення неустойки (пені) здійснюється за прострочення сплати аліментів за період з 19 червня 2018 року по 31 травня 2020 року та з 06 лютого 2018 року по 31 травня 2020 року.

Також колегія суддів наголошує, що стягнення неустойки (пені) за своєю правовою природою є додатковими втратами боржника за невиконання або невчасне виконання обов`язку щодо сплати аліментів.

Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, який дослідивши подані докази та встановивши обставини справи, дійшов до правильного по суті висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, то підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Крім того, відсутні підстави для розподілу судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді П.С. Абрамов

О.О. Панченко