Справа №461/7577/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу

ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 )

до

ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1)

про позбавлення батьківських прав,

встановив:

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

13.09.2021 року неповнолітній ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до своєї матері ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав. Згідно прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно нього.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідач часто перебуває у неконтрольованому психічному стані, а саме не контролює свої вчинки та дії, здійснює моральний та психічний тиск, постійно його шантажує, застосовує щодо позивача та його брата і сестри фізичне, економічне, моральне, психологічне насильство. ОСОБА_1 вказує, що протягом усього його життя ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, належним чином участі у його вихованні не приймає, проживає з чоловіком у Ізраїлі. Вихованням та утриманням позивача у повній мірі займалася ОСОБА_5 , яка є його бабусею. Після смерті останньої, як стверджує позивач 13.08.2021 року ОСОБА_3 покинула його та поїхала до Ізраїлю, залишивши без опіки та коштів для проживання. 27.08.2021 року наказом № 274 від 27.08.2021 року Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР ОСОБА_1 взято на первинний облік, як дитину позбавлену батьківського піклування та тимчасово влаштовано у сім`ю ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та покладено на неї відповідальність за його виховання, навчання та розвиток. На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить позовні вимоги задовольнити.

17.09.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

19.10.2021 року від представника позивача - адвоката Чорновус Н.Ф. надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Зокрема, адвокат Чорновус Н.Ф. вказує, що ОСОБА_3 забезпечила позивача усім необхідним для здобуття освіти, дозвіллям, одягом та взуттям. Окрім цього, відповідач постійно оплачує комунальні послуги. ОСОБА_1 щорічно проходив медичний огляд вузькими спеціалістами, що проводився за кордоном (ЛОР, стоматолог, ортопед, офтальмолог, кардіолог). Також, ОСОБА_1 був забезпечений комп`ютерною технікою, смартфоном, планшетом та різними аксесуарами до них. Стосовно дозвілля та фізичного розвитку, позивач отримував приватні уроки балету, ковзанярства, плавання, а також відвідував аквапарки, кінотеатри, квестові кімнати, різноманітні атракціони у Ізраїлі та в Україні. З третього класу навчання ОСОБА_1 у школі, мати, хвилюючись за життя та здоров`я сина, винаймала таксі для перевезення дитини на навчання, незважаючи на те, що навчальний заклад знаходиться близько від помешкання. Відтак, відповідач вказує, що вона брала активну участь у житті сина.

28.10.2021 року представником позивача - адвокатом Козак О.В. подано відповідь на відзив. Зокрема, сторона позивача зазначає, що доводи наведені відповідачем у відзиві про проходження медичного огляду, за відсутності жодних підтверджень є голослівними. Навпаки, мали місце ситуації погіршення стану здоров`я позивача на які відповідач жодним чином не реагувала. Відповідач взагалі станом здоров`я позивача не цікавилася. Усім необхідним для життя, освіти, дозвілля в тому числі одягом, взуттям тощо забезпечувала позивача бабця. До придбання комп`ютерної техніки, якою позивач дійсно теж був забезпечений бабцею відповідачка відношення не мала. Всі додаткові секції організовувалися бабцею або дядьком позивача ОСОБА_9 і ніяк не відповідачем. Великий внесок у виховання позивача та інших дітей зробила ОСОБА_10 і ОСОБА_6 . В комп`ютерну академію позивача також влаштувала бабця, вона ж і оплачувала навчання.

У судовому засіданні 09.11.2022 року представником відповідача подано додаткові пояснення. Сторона відповідача стверджує, що позивач надає суду неправдиву інформацію стосовно своєї матері. Адвокат Чорновус Н.Ф., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , стверджує, що саме відповідач забезпечувала матеріально сім`ю. Дядько позивача не відвідував України з кінця 2009 року. Відтак, незрозуміло яким чином він брав участь в утриманні свого племінника, маючи на утриманні своїх дітей, які проживають разом з ним за кордоном. Відносно інформації про навчання у комп`ютерній академії «ШАГ», то позивач навмисне не вказує про те, що у такій навчались і двоє інших дітей відповідачки, а відтак оплата навчання трьох дітей становила вартість навчання в університеті. Крім цього, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_11 відомо, що приїжджаючи додому, мати завжди залишала бабусі готівку на утримання дітей, оплату комунальних послуг та врешті на утримання самої бабусі. Щодо оплати за англійську мову, то дійсно, перший семестр платила бабуся, але коштами мами, які вона залишила, другий семестр оплатила ОСОБА_6 , як подарунок, про що нею було наголошено бабусі позивача та про що відповідачці не було відомо до того часу поки ОСОБА_1 не повідомив її. Стосовно твердження позивача про жорстоке поводження з дітьми його матір`ю, а також завдання їм тілесних ушкоджень, фізичним і психологічним насильством, представник відповідача просить звернути увагу на те, що після непорозуміння 24.06.2021 року між відповідачкою та її донькою, а також відсутності дітей вдома кілька днів, ОСОБА_12 (донька) сама, без жодного примусу повернулась до матері та перебувала з нею наодинці до відльоту. Така обставина свідчить про те, що дитина почувала себе у безпеці поруч із матір`ю, довіряла їй. Крім цього, 29.06.2021 року додому повернувся і ОСОБА_13 , категорично відмовившись разом з ОСОБА_14 їхати до ОСОБА_6 . Представник відповідача зазначила, що ОСОБА_3 неодноразово просила ОСОБА_15 повернутись додому, спілкувалась також і з ОСОБА_6 стосовно повернення сина додому.

Ухвалою суду від 06.12.2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_16 про витребування письмового висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав, задоволено. Витребувано від Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

30.12.2021 року від Галицької районної адміністрації надійшов витребуваний висновок. На підставі наведеного у висновку, Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опки та піклування, констатовано недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.01.2022 року підготовче провадження у справі за позовом неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В процесі судового розгляду представник позивача та позивач, кожен окремо, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник, в судовому засіданні, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю таких.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до суду не з`вився. У матеріалах справи наявна заява останнього про проведення розгляду справи у його відсутності. Також, відповідно до зазначеної заяви, представник третьої особи просить при ухвалені рішення врахувати висновок №260001-вих-123839 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення ЦК України, зокрема стаття 16 визначають, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, вислухавши доводи учасників процесу та свідків, суд прийшов до наступного висновку.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наявними у матеріалах справи копією свідоцтва про народження останнього, а також копією паспорта громадянки ОСОБА_3 .

Згідно копії Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 4611-1, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

З наявної у матеріалах справи копії характеристики учня ЛЗОШ № 24 ОСОБА_1 , судом встановлено, що за місцем навчання останній характеризується позитивно. Інтелектуальний та фізичний розвиток дитини відповідає його віковим аспектам. Учень завжди був охайним, забезпечений усім необхідним шкільним приладдям, відвідував школу, уроки без поважних причин не пропускав. Вихованням ОСОБА_15 займалася його бабуся ОСОБА_5 , яка приділяла належну увагу дитині, відвідувала батьківські збори та цікавилася його життям, а також мала постійний контакт з класним керівником. ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , батьківські збори не відвідувала, у початкових класах контактувала з класним керівником останнього телефоном. У старших класах мала один телефонний дзвінок з класним керівником, особисто контактувала лише з адміністрацією школи. Звернень від дитини чи матері до шкільного психолога не було. Класний керівник неодноразово відвідувала ОСОБА_1 за місцем його проживання, після чого зауважувала, що дитина має своє місце для навчання та відпочинку. Адміністрації навчального закладу було відомо, що дитиною опікується бабуся, а мама працює за кордоном. Однак, оскільки дитина була забезпечена усім необхідним, пропусків навчання без поважних причин не було і мама, і бабуся контактували з представниками навчального закладу підстави для інформування соціальних служб були відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабця позивача - громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується наявними у матеріалах справи копією довідки про причину смерті №1410, а також копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.06.2021 року.

Згідно копії Заповіту, на випадок смерті, ОСОБА_5 заповіла належну їй на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_3 своєму онуку- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Наказу № 274 від 27.08.2021 року Управління «Служба у справах дітей», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на підставі акту обстеження умов проживання від 27.08.2021 року. Позивача тимчасово влаштовано у сім`ю ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та покладено на останню відповідальність за виховання, навчання і розвиток ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач стверджує, що відповідач не виконувала своїх батьківських обов`язків, регулярно вчиняла відносно нього фізичне та економічне насилля, а також обмежувала його у праві проживати за місцем його реєстрації. Зокрема, позивач вказує, що 04.08.2021 року ОСОБА_3 змінила замок до вхідних дверей квартири, без його відома, у проханні надати ключі остання відмовила. За таких обставин, ОСОБА_1 змушений був звернути із заявою до Львівського районного управління поліції про прийняття мір до відповідача, оскільки остання обмежує його право у користуванні квартирою, копія відповідного звернення наявна у матеріалах справи.

В свою чергу, відповідач повністю заперечує наведені доводи позивача та вказує, що зажди цікавилася життям свого сина та всіляко намагалася забезпечити належний розвиток дитини.

У відповідності до листа від 07.10.2021 року № 29/Аз/21/1 Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП у Львівській області, копія якого наявна у матеріалах справи, згідно даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», станом на 07.10.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України до адміністративної відповідальності не притягувалася.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Положеннями частини четвертої статті 231 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язано уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників.

Згідно ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно п.3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24 вересня 2008 р. N 866, органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей.

Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням принципу - забезпечення найкращих інтересів дитини.

Так, матеріали справи містять висновок № 260001-вих-123839 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 наданий на виконання ухвали Галицького районного суду м. Львова від 06.12.2021 року. Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає, що позбавлення батьківських прав можливе лише за умови винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Органом опіки та піклування зроблено висновок, що на момент розгляду ухвали Галицького районного суду від 06.12.2021 року у справі № 461/7577/21, відсутні будь-які правові підстави вважати, що ОСОБА_3 неналежно виконує батьківські обов`язки по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судовому засіданні 15.02.2022 року допитано в якості свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18

ОСОБА_10 повідомила, що з родиною позивача перебуває у дружніх відносинах. Бабуся ОСОБА_15 все життя опікувалася онуком. ОСОБА_1 неодноразово відвідував Ізраїль. Відповідач приїжджала до Львова вкрай рідко, з дітьми спілкувалася також рідко, здоров`ям позивача цікавилася не активно. Позивач та відповідач мали напружені стосунки, які з часом лише погіршувались. Також, свідок повідомила, що вона бачила як ОСОБА_3 намагалася вдарити сина по обличчю.

ОСОБА_6 , яка є хрещеною мамою позивача, повідомила суду, що стосунки між ОСОБА_3 та сином були напружені. Свідок повідомила, що вихованням позивача фактично займалася його бабуся, якій ОСОБА_6 допомагала. ОСОБА_3 не приймала активної участі у вихованні сина з яким, як стверджує свідок, постійно мала конфлікти.

Свідок ОСОБА_17 , яка є знайомою відповідача, під час допиту повідомила, що ОСОБА_3 виїхала до Ізраїлю з метою забезпечити належний фінансовий рівень своїм дітям. Відповідач повністю здійснювала оплату репетиторів, забезпечувала позивача усім необхідним для його належного розвитку, а також цікавилася його навчанням.

ОСОБА_18 , який є хрещеним батьком ОСОБА_1 , під час допиту в якості свідка, повідомив суду, що ОСОБА_3 постійно цікавилася життям своїх дітей, приймала активну участь у житті та соціалізації позивача. На матір позивач ніколи не скаржився, до червня 2021 року стосунки між позивачем та відповідачем були звичайними, однак після червня 2021 року відповідач скаржилася свідку на непорозуміння з сином.

Позивач та відповідач, з їхньої ініціативи та на підставі заявлених ними клопотань, були допитані в якості свідків під час судового розгляду.

Під час допиту позивача у якості свідка останній повідомив, що мати не цікавилася його здоров`ям і навчанням. ОСОБА_3 не хотіла брати його до Ізраїлю на лікування, лише інколи телефонувала. Близько семи разів до 14 років він відвідував Ізраїль, де здебільшого доглядав за молодшими братом та сестрою. Під час перебування в Ізраїлі він відвідував лікарів, однак яких саме не пам`ятає. Вважає, що відповідач винна у смерті його бабусі, оскільки мала з нею постійні конфлікти. ОСОБА_1 повідомив, що у 14 років відвідував з матір`ю Республіку Польща, у липні 2021 року їздив разом з відповідачем до Києва. ОСОБА_3 пропонувала ОСОБА_1 переїхати до Ізраїлю, як до повноліття останнього, так і після. Також, позивач повідомив, що відповідач перебувала на святкуванні його випускного вечора у школі.

ОСОБА_3 під час її допиту у якості свідка повідомила суду, що не застосовувала ніколи жодного фізичного насильства до своїх дітей. Завжди цікавилася розвитком та життям сина, здійснювала оплату відвідування позивачем секцій, гуртків, заняття балету та плавання. Виїхати до Ізраїлю була змушена, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, з метою забезпечення належного фінансового рівня своєї сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

При ухваленні судового рішення, судом досліджено та враховано усі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності. Зокрема, судом також досліджено та перевірено письмові докази надані сторонами, які за своїм змістом фактично засвідчують те, що між позивачем та відповідачем велося спілкування щодо життя позивача. Водночас, не можна не відзначити, що з наведених доказів та обставин встановлених в ході розгляду справи, вбачається що між позивачем та відповідачем регулярно виникають спори та непорозуміння, які можуть переходити до конфліктів та сварок.

Разом з тим, з досліджених та перевірених під час розгляду справи усіх доказів наданих сторонами у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Характер стосунків позивача та відповідача не можна вважати такими, що є гармонійними та ґрунтуються на взаємній повазі та порозумінні. Між позивачем та відповідачем досить часто виникають непорозуміння та конфлікти, які виражаються здебільшого у словесних перепалках. Очевидним для суду є те, що одним з основних факторів, які сприяють таким непорозумінням є те, що відповідач проживає окремо від позивача тривалий час (практично усе його дитинство). Разом з тим, не можна не відзначити, що проживання відповідача у іншій країні, серед іншого, є способом та засобом забезпечити належну матеріальну підтримку дітей, з огляду на кращі можливості працевлаштування у Державі Ізраїль, зокрема кращі фінансові умови. Також, неможливо не відзначити те, що мати спілкується з сином у дуже категоричній формі, тобто не демонструє належного бажання досягти компромісу та залишає поза увагою той факт, що її дитина з часом стала дорослішою і має своє власне бачення на ті чи інші питання.

До такого висновку суд, серед іншого, наводить той факт, що в процесі судового розгляду позивач був готовий примиритися з матір`ю та навіть заявляв клопотання про надання йому відповідного часу. Натомість, під час перерви таке примирення не відбулось. Наведене свідчить про те, що відповідач, будучи матір`ю, маючи більший життєвий досвід, не продемонструвала належної готовності до досягнення компромісу з дитиною. В цьому контексті суд погоджується з доводами позивача про те, що імпульсивна поведінка його матері не дає можливості уникнути в повній мірі непорозумінь з матір`ю.

З огляду на наведені доводи, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, зокрема ставитись з належним розумінням та повагою до його життєвих поглядів та позиції.

Разом з тим, в ході судового розгляду позивачем не доведено факт умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Власне, сам позивач, при допиті його в якості свідка, не заперечує того, що позивач пропонувала йому переїхати до Ізраїлю та проживати разом з нею. ОСОБА_3 регулярно, хоча і з достатньо великими перервами, відвідувала сина, що також підтверджується показами свідків, допитаних у процесі розгляду справи, регулярно контактувала з представниками навчального закладу ОСОБА_1 . Окрім того, відповідач активно приймала участь у процесі розгляду справи, заявляла клопотання та долучала відповідні докази до матеріалів справи, на підтвердження своїх заперечень стосовно позовної заяви, що свідчить про заінтересованість останньої у вихованні сина. Крім того, судом при ухваленні рішення у справі береться до уваги наведений вище висновок органу опіки та піклування, який також не вважає за доцільне позбавляти відповідача батьківських прав.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не встановлено те, що змінити поведінку відповідача у кращу сторону неможливо і мають місце підстави для застосування такої виняткової міри, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері, так і для дитини, як позбавлення батьківських прав.

Враховуючи викладені обставини, зважаючи на пояснення сторін, зміст досліджених судом доказів, в тому числі показання свідків, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики

Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1)

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.