суддів Великої Палати Верховного Суду: Штелик С. П., Григор'євої І. В., Гриціва М. І., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Прокопенка О. Б. - на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц
(провадження 14-108звц21) за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною приватною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом цієї справи,
Короткий виклад історії справи
У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила: встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період
з 01 січня 2008 року по 12 червня 2009 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя майно: автомобіль Lexus RX300, реєстраційний
номер НОМЕР_1 ; квартиру
АДРЕСА_1 ; приміщення № 88, 1-го поверху, загальною площею 90 кв. м в будинку
АДРЕСА_2 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину наведеного майна; стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,
в сумі 182 959,88 грн.
Позовна заява мотивована тим, що із січня 2008 року вона почала проживати з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в кімнаті АДРЕСА_3 . З цього часу і до офіційного укладення шлюбу вони вели спільне господарство, мали відносини, притаманні подружжю.
Позивач вказувала, що у лютому 2009 року ними за спільні кошти придбана квартира АДРЕСА_1 , яку оформили на ім`я відповідача. У грудні 2009 року вони вселилися до вказаної квартири та з цього часу постійно там проживали. Всі борги, які виникли під час придбання квартири та проведення ремонтних робіт в ній, вони з відповідачем повертали разом.
12 червня 2009 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період зареєстрованого шлюбу ними за спільні кошти придбаний автомобіль Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та приміщення 1-го поверху у будинку АДРЕСА_2 . Сторони не досягли згоди щодо добровільного поділу майна.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 01січня 2008 року по 12 червня

2009 року. Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру

АДРЕСА_4 , загальною

площею 19,6 кв. м. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за кожним. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Знято арешти, накладені місцевим судом на квартиру

АДРЕСА_1 , приміщення 1 поверху № 59, 69, 78, 86 у буд.

АДРЕСА_2 , автомобіль Lexus RX 300, 2004 року випуску, реєстраційний

номер НОМЕР_1 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позивачем факту існування між сторонами в період з 01 січня 2008 року по 12 червня

2009 року відносин, які притаманні подружжю, а набута ними квартира у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 19,6 кв. м є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Водночас суд дійшов висновку про те, що автомобіль Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та квартира

АДРЕСА_1 не підлягають поділу, оскільки відчуження подружжямспірного автомобіля мало місце у період перебування їх у шлюбі, а позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач продав спірний автомобіль без її згоди та діяв не в інтересах сім`ї. Місцевий суд також указав, що відповідачем доведений той факт, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти його батька - ОСОБА_4 , а тому відсутні підстави для визнання її об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу між ними.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам статей 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 та стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасовано.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 182 959,88 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли беззаперечного висновку, що спірна квартира була придбана за кошти батька відповідача - ОСОБА_4 , а саме, що кошти зняті 22 жовтня 2008 року з його депозитного рахунку, розмір якого складав 25 000 євро. Проте зміст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить відомостей про те, що покупцем є ОСОБА_4 . Судами також не встановлено, що ОСОБА_4 ставив питання про переведення на нього прав покупця за даним договором, як до особи, яка внесла кошти за цим договором. Ураховуючи те, що спірна квартира, яка зареєстрована на ім`я відповідача, набута за договором купівлі-продажу до укладення шлюбу між сторонами, проте у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута за кошти, які належали йому особисто або отримана ним в порядку спадкування, суд помилково відніс дану квартиру до особистої приватної власності відповідача ОСОБА_1 .

Відмовляючи у стягненні компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суди попередніх інстанцій виходили із того, що спірний автомобіль було відчужено подружжям у період знаходження їх у шлюбі. Проте у справі встановлено, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду, що набрало законної сили 17 листопада 2014 року, яким установлено, що відносини притаманні подружжю сторони не підтримують з осені 2013 року. Відчуження ОСОБА_1 спірного автомобіля відбулось 30 вересня 2014 року. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 давала згоду на відчуження спірного транспортного засобу. Зважаючи на те, що спірний автомобіль відчужено та перебуває у власності третіх осіб, тому до складу спільної сумісної власності входять кошти, одержані від його відчуження, а не сам транспортний засіб. Відповідачем не спростовано, визначену у позовній заяві компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 182 959,88 грн.

Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини

15 квітня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «Кайдалов проти України» («Case of Kaydalov v. Ukraine», заява № 18202/20) (далі - рішення) щодо належного та своєчасного повідомлення заявника про судові засідання під час розгляду цивільної справи. У резолютивній частині рішення ЄСПЛ вказав, що мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

ЄСПЛ дійшов висновку, що національні суди позбавили заявника можливості ефективно представити свою справу, не виконали свого обов`язку дотримуватися принципу справедливого судового розгляду, закріпленого у статті 6 Конвенції, оскільки, перейшовши до розгляду суті справи заявника, не намагалися з`ясувати, чи він знав або повинен був знати щонайменше дату та час проведення засідання, та, якщо він цього не знав, чи слід було відкласти розгляд справи.

З огляду на встановлені порушення Конвенції ЄСПЛ зобов`язав Україну впродовж трьох місяців сплатити ОСОБА_1 суму, зазначену у таблиці в додатку, яка має бути конвертована у національну валюту за курсом на день здійснення платежу.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у зв`язку з ухваленим рішенням ЄСПЛ.

Позивач вважає, що рішення ЄСПЛ у справі «Кайдалов проти України» від 15 квітня 2021 року (№ 18202/20) є доказом наявності виключних обставин у справі № 642/8107/14-ц, оскільки ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції Верховним Судом, який не повідомляв його про розгляд справи 11 вересня 2019 року, що мало наслідком ухвалення оскаржуваної постанови без урахування його думки, заперечень та правової позиції.

У заяві про перегляд судових рішень позивач просить скасувати постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року - без змін.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

Велика Палата Верховного Суду постановою від 22 лютого 2022 року частково задовольнила заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом цієї справи.

Скасувала постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року та ухвалила нове рішення.

Задовольнила касаційну скаргу ОСОБА_2 .

Скасувала рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 рокув частині вирішення позовних вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 та стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля LexusRX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У скасованій частині позов задовольнила: визнала квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Lexus RX300, реестраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнала за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину за кожним квартири АДРЕСА_1 .

Стягнула з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 182 959,88 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З висновками зазначеної постанови щодо процесуальних наслідків розгляду заяви про перегляд судового рішення погодитися не можна, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

МОТИВИ ВИКЛАДЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

Відповідно до статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) і статті 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною.

Глава 3 Закону № 3477-IV передбачає, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, треба вживати заходи індивідуального та загального характеру.

Згідно зі статтею 41 Конвенції, якщо ЄСПЛ визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право держави, яка була стороною у справі, передбачає лише часткову компенсацію, ЄСПЛ у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

За статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими до виплати присудженого ЄСПЛ відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону № 3477-IV відновлення попереднього юридичного стану особи здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.

Отже, застосування restitutio in integrum можливе шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі, у разі вжиття Україною додаткових заходів індивідуального характеру на виконання рішення ЄСПЛ у справі, в якій вона є стороною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

У рішенні ЄСПЛ може бути прямо вказано на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру, чи з самого рішення ЄСПЛ можна зробити висновок про необхідність відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у відповідній справі.

Якщо інше не вказано у рішенні ЄСПЛ, повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, можливий, якщо у рішенні ЄСПЛ, ухваленому на користь заявника, визнано порушення Україною зобов`язань за Конвенцією при вирішенні судом на національному рівні тієї справи, в якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить цей заявник.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Відповідно до статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису- не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання, оскільки відкритий характер судового розгляду є вагомим чинником права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Під час розгляду справи в суді касаційної інстанції ОСОБА_1 позбавлено права бути заслуханим та представляти свою сторону.

Доступ до суду та дотримання принципів рівності й змагальності сторін в межах касаційного розгляду справи забезпечується наданням учасниками справи пояснень, які стосуються підстав касаційного розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦПК України у редакції, чинній на момент відкриття касаційного провадження у справі, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 326 цього Кодексу, суддя-доповідач протягом трьох днів вирішує питання про відкриття касаційного провадження, про що постановляє відповідну ухвалу, витребовує справу, надсилає копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів особам, які беруть участь у справі, і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу.

Відповідно до статті 395 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи касаційним судом по суті, учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. Відзив на касаційну скаргу у тому числі містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.

Із матеріалів справи Велика Палата Верховного Суду встановила, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 відкрито ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02 жовтня 2017 року, якою встановлено строк для подання заперечень на касаційну скаргу до 30 жовтня 2017 року.

Проте матеріали справи не містять доказів надсилання копії ухвали та касаційної скарги ОСОБА_1 , тобто відповідач не був обізнаний щодо відкриття касаційного провадження та можливості подати заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною приватною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя призначалася до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доказів надсилання ОСОБА_1 ухвали Верховного Суду від 02 вересня 2019 року (про призначення справи до судового розгляду) матеріали справи не містять.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, однак ОСОБА_1 не був обізнаний щодо існування касаційного провадження та порядку розгляду справи Верховним Судом, що є порушенням пункту 1 статті6 Конвенції, яке встановлено рішенням ЄСПЛ у справі «Кайдалов проти України» від 15 квітня 2021 року(№ 18202/20) та внаслідок якого ОСОБА_1 був позбавлений можливості у відзиві заперечити проти доводів касаційної скарги ОСОБА_2 із посиланням на норми права, що їх спростовують, та встановлені судами відповідно до цих норм обставини справи.

Верховний Суд ухвалив оскаржувану постанову, якою ухвалив нове рішення в частині вирішення позовних вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 та стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без урахування думки відповідача та його заперечень проти доводів касаційної скарги в цій частині.

З огляду на вказане, враховуючи характер констатованих ЄСПЛ порушень Україною зобов`язань за Конвенцією, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність вжиття додаткового заходу індивідуального характеру шляхом проведення повторного касаційного розгляду справи.

Таких висновків дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року, проте самостійно розглянула справу по суті в касаційному порядку, із чим погодитися не можна.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 37 Закону України «про судоустрій і статус суддів» у складі Верховного Суду діють:

1) Велика Палата Верховного Суду;

2) Касаційний адміністративний суд;

3) Касаційний господарський суд;

4) Касаційний кримінальний суд;

5) Касаційний цивільний суд.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦПК України у редакції, чинній на момент відкриття касаційного провадження у справі, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 326 цього Кодексу, суддя-доповідач протягом трьох днів вирішує питання про відкриття касаційного провадження, про що постановляє відповідну ухвалу, витребовує справу, надсилає копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів особам, які беруть участь у справі, і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу.

Аналогічні положення закріплені у частинах сьомій, восьмій статті 394 ЦПК України на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду.

Таким чином, питання про відкриття касаційного провадження, витребування матеріалів справи, надання строку для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу належить до повноважень Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 423 ЦПК України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Згідно із частиною третьою статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення з підстави, визначеної пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до Верховного Суду і розглядається у складі Великої Палати.

За результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення (пункт 2 частини третьої статті 429 ЦПК України).

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність.

Існують дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Отже суд, який розглянув процесуальне питання, не віднесене до його повноважень, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що підстава перегляду справи за виключними обставинами Великою Палатою Верховного Суду має стосуватися порушення Україною міжнародних зобов`язань, а процесуальна можливість перегляду справи - перебувати у межах повноважень Великої Палати.

У цій справі ЄСПЛ встановив порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції щодо належного та своєчасного повідомлення заявника про судове засідання під час розгляду цивільної справи в суді касаційної інстанції, тому вжиття додаткового заходу індивідуального характеру передбачає проведення повторного касаційного розгляду справи з виконанням вимог ЦПК України щодо надсилання ОСОБА_1 копії касаційної скарги із наданням строку на подання відзиву на неї, що виходить за межі повноважень Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на викладене вище заяву про перегляд судових рішень необхідно задовольнити шляхом скасування постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року із передачею справи до Касаційного цивільного суду для продовження розгляду, оскільки Велика Палата Верховного Суду не є «судом, встановленим законом» щодо виконання повноважень, визначених статтею 394 ЦПК України.

Судді С. П. Штелик

І. В. Григор`єва

М. І. Гриців

І. В. Желєзний

О. С. Золотніков

О. Б. Прокопенко