Єдиний унікальний номер судової справи: 225/5275/21
Номер провадження: 2/225/64/2022
Дзержинський міський суд Донецької області
19 липня 2022 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі
головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,
за участю секретаря Панасенко Г.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення суми боргу за договором позики,
18.08.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 7574,05 доларів США (сім тисяч п`ятсот сімдесят чотири долара США 05 центів), яка складається з:
основної суми боргу за договором позики у розмірі 5686 доларів США.;
3% річних за період з 21.02.2019 по 22.07.2021 у розмірі 413 доларів США;
процентів за період з 21.02.2019 по 22.07.2021 у розмірі 1475,05 доларів США.
Свій позов ОСОБА_1 обґрунтував наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин України ОСОБА_2 у м. Маріуполь отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 160000,00 грн. (сто шістдесят тисяч гривень 00 копійок), що в еквіваленті складає 5686 доларів США (п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість доларів США 00 центів), з обов`язком повернути вказані грошові кошти до 21 лютого 2019 року.
Для підтвердження отримання зазначеної суми у борг Відповідач 27 серпня 2018 року склав розписку.
Зазначена грошова сума боргу була передана у присутності двох свідків:
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 та
- ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , про що зазначено у самій розписці.
Отже, між сторонами даного спору 27.08.2018 був укладений договір позики, на підтвердженням якого Відповідач надав розписку.
На сьогодні відповідач жодним чином не повернув позивачеві борг. Відповідач знає всі контакти позивача, у них є спільні знайомі, але на сьогодні на зв`язок з позивачем відповідач не виходить.
Таким чином, строк прострочення повернення боргу на дату 22.07.2021 складає - 884 дня (з 21.02.2019 р. по 22.07.2021 р.).
Основна сума боргу за договором позики на 22.07.2021.
В розписці сторони визначили грошовий еквівалент в доларах США, а саме вказали, що передана сума в еквіваленті складає 5686 доларів США (п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість доларів США 00 центів). І саме в такому еквіваленті відповідач повинен повернути суму боргу Позивачу.
Таким чином, основна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем станом на 22.07.2021 становить 5686 доларів США (п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість доларів СІІІА 00 центів), оскільки саме такий еквівалент повинен повернути Відповідач.
За даною справою сума боргу становить 5686 доларів США, період прострочення становить 884 дня (з 21.02.2019 р. по 22.07.2021 р.).
Таким чином, 3% річних станом на 22.07.2021 р. складає 413 доларів США (5686*3%*884)/365=413 доларів США).
Станом на 22.07.2021 сума процентів за позикою становить 1475,05 доларів США.
Таким чином, загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем за договором позики складає: 7 574,05 доларів США (5686 доларів США + 413 доларів США + 1475,05 доларів США).
На дату складання позову 22.07.2021 дана сума становить 206320,91 грн. (курс гривні до долару за курсом НБУ на 22.07.2021 складає 27,2405 грн за 1 долар США).
Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги просив задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, однак про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідача відзиву на позов, ухвалив слухати справу у його відсутність, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 27 серпня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується письмовою розпискою, згідно якого ОСОБА_2 у м. Маріуполь отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 160000,00 грн. (сто шістдесят тисяч гривень 00 копійок), що в еквіваленті складає 5686 доларів США (п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість доларів США 00 центів), з обов`язком повернути вказані грошові кошти до 21 лютого 2019 року.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки в договорі позики (розписці) від 27 серпня 2018 року зазначено про те, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти саме у розмірі 160000,00 грн., а сума 5686 доларів США це лише еквівалент даної суми, суд приходить до висновку про те, що грошові кошти були передані та отримані саме грошовій одиниці України гривні.
При цьому, суд зазначає, що не може в своєму рішенні одночасно визначити суму стягнення з відповідача на користь позивача в гривні та в еквіваленті в іноземній валюті.
Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, Провадженні № 14-360цс19, а також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18.
За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що оскільки розмір боргу підтверджується наданою позивачем розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу підлягають задоволенню у грошовій одиниці України гривні, у розмірі 160000,00 грн.
Позивач ОСОБА_1 з своєму позові зазначає, що він має право на одержання від відповідача процентів від суми позики за розрахунком, який зазначено в позові. З урахуванням змісту позову суд вирішує вимоги позивача щодо правомірності стягнення з відповідача процентів від суми позики.
Відповідно до ст.1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі:
1.якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний;
2.предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні;
3.період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Такі висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц.
При цьому, відповідно до наданого позивачем розрахунку, який доданий ним до позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача проценти за позикою за ставкою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 21.02.2019 до 22.07.2021.
За таких обставин, оскільки в борговій розписці визначено строк виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_2 щодо повернення суми боргу 21.02.2019, тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення нарахованих процентів за ставкою на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 1475,05 доларів США за період з 21.02.2019 до 22.07.2021, не підлягають задоволенню, оскільки право позивача ОСОБА_1 нараховувати проценти за договором позики припинилось після спливу визначеного договором строку виконання зобов`язання.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Тобто, нарахування трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Передбачене частиною другою статті 625ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц.
У частині другій статті 625ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Отримані у позику кошти в обумовлений у розписці від 27 серпня 2018 року строк до 21 лютого 2019 року - повернуті не були, а відтак з цієї дати відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Отже, період прострочення сплати заборгованості становить з 21.02.2019 по дату проведення розрахунків ціни позову 22.07.2021, тобто 884 дні.
Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача 171625,21 грн., що складається з основної суми боргу за договором позики у розмірі 160000,00 грн., а також 3% річних за період з 21.02.2019 по 22.07.2021 у розмірі 171625,21 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Як зазначено позивачем у позовній заяві, на дату складання позову 22.07.2021 сума позовних вимог складала 206320,91 грн. Саме з цієї суми розраховувався судовий збір.
Оскільки в матеріалах справи наявна квитанція про сплату судового збору в розмірі 2063,22 грн., раніше, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1716,26 грн. ((171625,21/206320,91)х2063,22)
На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1716,26 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) гривень 26 коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте Дзержинським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Суддя Є.В. Челюбєєв