Справа № 712/4456/21
Провадження № 2/712/211/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Пироженко В.Д.

при секретарі Жук О.М.

за участі представника позивача адвоката Бабич Т.Г.

представника відповідача адвоката Гнатюк А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» про визнання правочинів недійсними.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 20.02.2004 року було укладено шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.09.2020 розірвано. У період шлюбу 11.01.2006 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах сім`ї, уклав із ТОВ «Будівельний центр «Добробут» в особі директора ОСОБА_4 договір інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , предметом якого виступає квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до умов договору виконавець ТОВ «Будівельний центр «Добробут» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи за адресою: АДРЕСА_3 , та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених в договорі Інвестору, який зобов`язується прийняти його у свою власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору. Також в договорі сторони погодили вартість предмету договору у розмірі 73550 доларів США, що станом на січень 2006 року складало 371 427,50 грн.

В подальшому 16.01.2009 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Будівельний центр «Добробут» укладено договір відступлення прав вимог за договором № 2 від 11.01.2006.

Пунктом 2.1 вказаного договору визначено обов`язок кредитора відшкодувати первісному кредитору усі здійснені ним витрати на виконання умов основного договору, що складають 371 427,50 грн.

Згідно акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 14.01.2014 року ОСОБА_3 на підставі договору відступлення прав вимоги за договором №2 від 11.01.2006 року прийняв у власність об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_2 за визначеною вартістю, яка складає 371427,50 грн.

23.03.2015 року ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_2 вказану квартиру в дар згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. Отже, ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_2 квартиру після того, як згідно попередніх правочинів отримав право на неї саме ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що вона дізналася про те, що вказана квартира перебувала у власності іншої особи після звернення до суду про поділ майна подружжя, жодної усної чи письмової згоди на укладення вказаного правочину не надавала.

Крім того, зі змісту договору інвестування будівництва від 11.01.2009 року вбачається, що договір про відступлення права вимоги має іншу форму та зміст, відсутні такі обов`язкові умови як права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, строк дії договору.

Також позивач зазначає, що у ході розгляду справи № 712/11346/20 про поділ майна подружжя вона дізналася про те, що після укладення правочину ОСОБА_2 було вчинено ряд правочинів, які вона вважає незаконними та такими, що не були спрямовані на реальне настання наслідків та мають бути визнані недійсними.

Просить визнати договір відступлення прав вимоги за договором № 2 від 11.01.2006 року від 16.01.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» та договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 23.03.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. недійсними.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.10.2021 року вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бабич Т.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гнатюк А.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві відповідача ОСОБА_2 , який надано до суду 22.07.2021 року, в якому зазначено, що із наведеними в позові обставинами не погоджується, просить в задоволенні позову відмовити, оскільки в середині 2006 року його мати захворіла на онкологічну хворобу та потребувала матеріальної допомоги на лікування, тому він був змушений відступити право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку іншій особі ОСОБА_3 , про що ними було укладено Договір про відступлення права вимоги від 16.01.2009 р, та відповідно до якого квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 150,3 кв.м, було передано у власність ОСОБА_3 , про що свідчить акт-приймання передачі об`єкту інвестування від 14.01.2014. Позивачці були відомі вказані обставини, та в позовній заяві вона не доводить факт, що не могла дізнатися про порушення свого права. Отримані кошти були витрачені на лікування матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Пізніше спірну квартиру йому було подаровано ОСОБА_3 . Просила застосувати строки позовної давності.

06.09.2021 року відповідачем ОСОБА_3 надано до суду відзив, в якому зазначив, що в 2009 року до нього звернувся ОСОБА_2 та просив надати йому матеріальної допомоги в зв`язку з хворобою його матері ОСОБА_5 шляхом укладення договору про відступлення права вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р., та запропонував викупити у нього майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , так як інших коштів у нього немає, оскільки він єдиний працюючий у своїй родині. В подальшому 16.01.2009 року між ним та ТОВ «Будівельний центр «Добробут» було укладено договір про відступлення права вимоги за відповідними договорами інвестування на вказану квартиру, та він зобов`язався здійснювати повне фінансування будівництва квартири. Про укладання вказаного договору позивачці було відомо, оскільки всі сплачені ОСОБА_2 кошти в розмірі 371427,50 грн. він добросовісно повернув родині ОСОБА_2 . Після сплати повного внеску за Договором про відступлення права вимоги від 16.01.2009 р. та закінчення будівництва, в 2014 він отримав у власність вказану квартиру, яку вирішив подарувати ОСОБА_2 про що було складено договір дарування, оскільки в період хвороби ОСОБА_5 просила його та його родину допомогти її сину ОСОБА_2 , так як крім нього у ОСОБА_2 не залишилось близьких людей. Просить відмовити позивачці в задоволенні позову.

ТОВ «Будівельна компанія «Добробуд» в особі директора Діденко В.Д. скеровано до суду відзив в якому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову та зазначає, що ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Будівельний центр «Добробуд» із проханням здійснити переуступку права вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 року іншій особі, у зв`язку з тим, що йому терміново потрібні були кошти на лікування матері. 16.01.2009 року між ОСОБА_2 , ТОВ «Будівельний центр «Добробут», ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування. 14.01.2014 року ОСОБА_3 було передано на підставі Договору інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р., договору про відступлення права вимоги від 16.01.2009р., Акту приймання-передачі від 14.01.2014 р. квартиру АДРЕСА_2 .

14.09.2022 року представником позивача ОСОБА_1 адвокат Крушельницька М. Р. надала до суду відповідь на відзив відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в яких зазначає, що вказані у відзивах відповідачів доводи спрямовані на введення суду в оману, з метою приховування справжньої мети правочину.

Відповідач ОСОБА_3 та представник ТОВ «Будівельний центр «Добробут» в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 20.04.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 195., який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.09.2020 року розірвано.

11.01.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельний центр «Добробуд» було укладено Договір інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 , предметом якого виступає квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 1.1. вказаного договору виконавець ТОВ «Будівельний центр «Добробут» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи за адресою: АДРЕСА_3 , та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених в договорі Інвестору, який зобов`язується прийняти його у свою власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору.

Пунктом 2.2. договору сторони погодили вартість предмету договору у розмірі 73550 доларів США, що станом на січень 2006 року складало 371 427,50 грн.

16.01.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування, відповідно до якого останній набуває право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р.

Згідно акту приймання-передачі від 14.01.2014 року ОСОБА_3 у відповідності до умов Договору інвестування № 01 від 11.01.2006 р., Договору про відступлення права вимоги від 16.01.2009 р., виконав покладені на нього обов`язки в повному обсязі та, на підставі СЕРТИФІКАТУ Серія ЧК № 7, виданого інспекцією ДАБК у Черкаській області 30.12.2011 р. передав, а інвестор прийняв у власність об`єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

В подальшому, відповідно до договору дарування квартири від 23.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 .

Позивач в позові вказує, що під час укладення між ОСОБА_2 , ТОВ «Будівельний Центр «Добробуд» та ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги від 16.01.2019 року, їй не було відомо, що квартира АДРЕСА_2 перебувала у володінні іншої особи, жодної усної чи письмової згоди на укладення вказаного правочину вона не надавала, крім того в договорі про відступлення права вимоги відсутні такі обов`язкові умови, як права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, строк дії договору. Вважає, що всі вказані правочини після інвестування ОСОБА_2 у квартиру не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, та мають фіктивний характер, з метою неможливості в подальшому визнати спільну квартиру об`єктом сумісної власності.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняють фіктивний правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент) укладання угоди іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, або дійсних намірів учасників правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16.

Відповідно до положень ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч. 2, 3 ст. 61 ЦК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи той факт, що Договір інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 року ОСОБА_2 було укладено під час шлюбу, тому відповідно до вказаного договору квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 65 ЦК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 ЦК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

В той же час, з оскаржуваного договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року за договором № 2 від 11.01.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» вбачається, що під час його укладення, ОСОБА_6 не надавала свою згоду щодо набуття ОСОБА_3 право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р., а саме щодо квартири АДРЕСА_2 , як передбачено ст. 65 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В даному випадку суд вважає, що ОСОБА_2 , ТОВ «Будівельний центр «Добробут» укладаючи з ОСОБА_3 . Договір про відступлення права вимоги щодо спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_2 діяли не добросовісно, зокрема, ОСОБА_3 завідомо знав про те, що майно належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки, як він зазначає у своєму відзиві, а також у нотаріально посвідченій заяві від 03.09.2021 року, є хресним батьком ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_3 при укладенні вказаного договору не отримав згоди на це другого з подружжя.

Суд вважає, що позивач надала докази того, що правочин вчинений відповідачем ОСОБА_7 , ТОВ «Будівельний центр «Добробут» та ОСОБА_3 з порушенням норм діючого законодавства, та при їх укладенні сторонами не дотримано вимог встановлених ст. 203, 215, 234 ЦК України, та 65 СК України.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що договір про відступлення прав вимоги був укладений між ним та ОСОБА_3 в зв`язку з хворобою його матері та необхідності коштів на лікування, суд вважає безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи та виписки із медичної картки хворої, дата госпіталізації ОСОБА_5 зазначено квітень-травень 2013 року., згідно виписки з медичного центру Тель-Авів, остання перебувала на обстеженні в 2012 році, договір про відступлення прав вимоги укладений між сторонами в січні 2009 року, тобто за три роки до фактичної хвороби матері відповідача.

Інших доказів, які б слугували доказом необхідності укладення договору переуступки суду не надано.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 зазначено, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати, або присікати порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, або акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимими.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Дане тлумачення свідчить про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, вчиняючи правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_8 вчинили правочин, а саме договір відступлення прав вимоги від 11.01.2009 року, а в подальшому договір дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , суд вважає, що вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними та відповідно носили характер фіктивних з метою неможливості в подальшому визнати спірну квартиру об`єктом сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року підлягають до задоволення.

Крім того, задовольняючи вимогу позивача про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року за договором № 2 від 11.01.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут», договір дарування квартири від 23.05.2015 є похідним від договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року, а тому теж підлягає визнанню недійсним.

Посилання відповідачів на те, що позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила.

Відповідно до п.1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення.

Як зазначила позивач, про існування даних договорів вона дізналася при розгляді справи про поділ майна подружжя. В рамках розгляду даної справи вона отримала копії договорів відступлення прав вимоги та копії договору дарування квартири. Тобто, вона не могла знати про наявність даних договорів. Крім того, шлюб між подружжям розірвано в 2020 році.

Таким чином, судом встановлено, що позивачкою строки позовної давності не пропущені.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд вислухавши сторони, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку що позивачем в судовому засіданні доведено обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх позовних вимог, а тому суд вважає що позов підлягає до задоволення.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, а при зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір, то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь держави.

Керуючись: ст.ст. 6, 12, 13, 17, 18, 263, 265, 268 ЦПК України, ст. 203, 205, 215, 234, 513, 717 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати договір відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року за договором № 2 від 11.01.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» та договір дарування квартири АДРЕСА_2 , від 23.03.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. недійсними.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1984,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст. 354, 355 ЦПК України). Якщо в судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 АДРЕСА_6 ) .

Відповідачі: ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2 АДРЕСА_6 ).

ОСОБА_3 ( іпн. НОМЕР_3 АДРЕСА_7 ).

ТОВ «Будівельний центр «Добробут» ( м. Черкаси, пр.-кт Хіміків, 2).

Повний текст рішення складений 04.11.2022