ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8693/21 Номер провадження 22-ц/814/1894/22Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

секретар: Гречка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави, постановлене 25 травня 2022 року у складі судді Яковенко Н.Л.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї померлого квартиронаймача, третя особа Управління майном комунальної власності міста, Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї померлого квартиронаймача.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 із березня 2012 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка перебуває в комунальній власності. Кватиронаймачем квартири була ОСОБА_2 , яка є бабою позивача та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначав, що з квартиронаймачем ОСОБА_2 вів спільне господарство, здійснював оплату комунальних послуг та проводив ремонтні роботи у даній квартирі, тому відповідно до ст. 64 ЖК України є членом сім`ї наймача квартири ОСОБА_2 . Окрім того вказав, шо здійснив поховання ОСОБА_2 та встановив нагробний пам`ятник.

Після смерті ОСОБА_2 він звертався до відповідача із заявами щодо переоформлення особових рахунків для оплати комунальних послуг, проте отримав відмову у вчиненні вказаних дій. Підставою відмови було неподання оригіналів документів, що підтверджують родинний зв`язок із померлим квартиронаймачем, оскільки відповідно до ст. 64 ЖК УРСР він, як онук квартиронаймача, не підпадає під категорію «член сім`ї квартиронаймача».

Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 травня 2022 року року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї померлого квартиронаймача відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю із померлим наймачем спірної квартири, ведення спільного господарства та бюджету, а факт перебування позивача з ОСОБА_2 в родинних відносинах як онука та баби не підтверджують вищевказані обставини. Окрім того, суд вказав, що відповідач КП «ЖЕО № 2» не є власником спірного майна та відповідно є неналежним відповідачем у даній справі про визнання особи членом сім`ї наймача житла.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що він з березня 2012 року постійно проживав із квартиронаймачем ОСОБА_2 у квартирі за її усною згодою, здійснював оплату комунальних послуг та здійснював ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_1 , що свідчить про ведення спільного господарства та здійснення ним витрат на утримання житла.

Також вказав, що місцевий суд безпідставно не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_3 , яка підтвердила факт його спільного проживання з ОСОБА_2 . Зазначив, що даний свідок вказала, що ОСОБА_2 повідомила їй про те, що вона виділила ОСОБА_4 (позивачу) кімнату в квартирі і запросила його проживати до себе бо була особою літнього віку, а позивач допомагав їй по господарству, купував ліки та продукти, що свідчить про надання ОСОБА_2 згоди на проживання позивача в квартирі.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав письмовий доказ, рахунок-фактуру № 36 від 08.06.2015 щодо проведення оздоблювальних робіт у квартири АДРЕСА_1 . Вказав, що даний доказ не було подано вчасно у зв`язку із карантинними обмеженнями та воєнним станом введеним на території України.

Від Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради до суду надійшов відзив, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 не був належним чином вселений до наймача відповідно до ст. 65 ЖК України та не набув статусу члена сім`ї, що проживає разом з наймачем у відповідності до ст. 64 ЖК України.

Окрім того, вказали, що враховуючи заявлений предмет позову та повноваження КП «ЖЕО № 2», між сторонами фактично відсутній предмет спору, жодних житлових прав відповідачем не порушено, в той же час як позов позивача ґрунтується виключно на отриманих письмових відповідях КП «ЖЕО № 2» , які позивач не оскаржує.

Від відповідача КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради до суду надійшов відзив, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відзив обґрунтований тим, що КП «ЖЕО № 2» ніяким чином не порушило житлові права позивача. Вказало, що КП «ЖЕО № 2» здійснює обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 та надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 68 від 04.04.2018. КП «ЖЕО № 2» не приймає рішень про переоформлення особових рахунків на квартири, які належать територіальній громаді, оскільки ці повноваження делеговані Полтавською міською радою районним у місті Полтаві радам на підставі рішення від 25.02.2016 «Про визнання обсягу і меж повноважень, які здійснюють у м. Полтаві ради» (зі змінами).

Окрім того, КП «ЖЕО № 2» наголосило, що визнання членом сім`ї померлого наймача та переоформлення особового рахунку це не тотожні поняття, застосовуються у різних випадках та мають різні правові наслідки.

Також, КП «ЖЕО № 2» заперечувало проти приєднання до матеріалів справи наданий ОСОБА_1 письмовий доказ - рахунок-фактуру № 36, посилаючись на те, що даний доказ датований 08.06.2015, тому введення карантинних обмежень та воєнного стану на території України не є поважними причинами неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради.

29 жовтня 1974 року виконавчим комітетом Київської районної Ради народних депутатів трудящих м. Полтави, на підставі рішення виконкому Ради депутатів трудящих від 23.10.1974, ОСОБА_5 було видано ордер № 1272 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 25.12.2012 № 692 дозволено КП «ЖЕО № 2» переоформити особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 з померлого чоловіка ОСОБА_5 (а.с. 8).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 1362 від 18.12.2019 (а.с. 10, 92-93).

Відповідно до довідки виданої КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради від 21.07.2020 № 270 у квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований (а.с. 9).

Згідно довідки КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради від 06.04.2021 № 1012/2021, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 з березня 2012 року (а.с. 13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається у позові, зокрема щодо факту введення з ОСОБА_2 спільного господарства та наявності спільного бюджету, у зв`язку з чим позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та обґрунтування.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Особливості укладення договору найму житла, що належить до державного або комунального житлових фондів визначені у Житловому Кодексі України.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члені сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 1 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку своє місце проживання не реєстрував.

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що в період з 2007 року по 30.06.2020 позивач мав зареєстроване місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 22, зворотня сторона).

Доказів того, що наймач квартири ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя зверталася до відповідних органів з питання реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі матеріали справи не містять, тому твердження ОСОБА_1 про постійне проживання у належній їй на праві користуванні квартирі, саме зі згоди квартиронаймача, не підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що місцевим судом не прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_3 , яка пояснила, що ОСОБА_2 повідомила їй про те, що вона виділила позивачу кімнату в квартирі і запросила його проживати до себе бо була особою літнього віку, а позивач допомагав їй по господарству, купував ліки та продукти, що на думку ОСОБА_1 , підтверджує факт ведення спільного господарства та є підставою для визнання його членом сім`ї наймача, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною першою статті 98 ЖК Української РСР визначено, що наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.

Верховний Суд у постановах від 28 липня 2020 року у справі № 759/17953/15-ц (провадження № 61-18718св19) та від 04 листопада 2020 року у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19) дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами,?є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

Таким чином, посилання позивача на те, що місцевим судом не враховано покази свідка ОСОБА_3 , які підтверджують факт того, він проживав у квартирі з дозволу наймача ОСОБА_2 як член її сім`ї, оскільки доглядав за бабою, яка була особою літнього віку, є безпідставними.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Місцевий суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до обгрунтованого висновку, що твердження позивача про те, що ведення спільного господарства підтверджено спільною оплатою комунальних послуг є необгрунтованим, оскільки з наданих до суду квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що такі розрахунки позивачем проводилися лише починаючи з 2021 року (а. с. 21, 24-26), тобто, після смерті квартиронаймача. Будь-які докази на підтвердженні тієї обставини, що до дня смерті ОСОБА_2 позивачем здійснювалася оплата за комунальні послуги, отримані за адресою: АДРЕСА_3 , матеріали справи не містять.

Окрім того, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що надані позивачем акти виконаних робіт та договору щодо установки дверей, вікон, ремонту вікна та меблів не підтверджує факт ведення позивачем спільного господарства з ОСОБА_2 .

Також колегія суддів зауважує, що в період з березня 2012 року по день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні.

Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 577/49/79/15-ц.

Долучений ОСОБА_1 до апеляційної скарги письмовий доказ, а саме рахунок-фактура № 36 від 08.06.2015 щодо проведення оздоблювальних робіт у квартири АДРЕСА_1 , колегією суддів не приймається з наступних підстав.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.

Апеляційний суд вважає, що новий доказ, доданий ОСОБА_1 до апеляційної скарги, він міг безперешкодно надати суду першої інстанції до ухвалення рішення суду, проте таким правом він не скористався.

З огляду на те, що поданий письмовий доказ датований 08.06.2015, посилання позивача на не можливість його подання до суду першої інстанції через введення карантинних обмежень та воєнного стану є необгрунтованим та не може бути визнано судом поважною причиною його неподання, тому колегія суддів позбавлена передбаченого законом права брати його до уваги.

Враховуючи вищевказані обставини справи та норми матеріального права, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що він постійно проживав разом із наймачем і вів з нею спільне господарство та може бути визнаний членом сім`ї наймача.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді : Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль