Справа № 298/514/13-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Кекерчень М. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Великоберезнянського районного суду від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання права власності на Ѕ цього майна, встановлення порядку користування, припинення іпотеки та обмеження майна, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що з 24 грудня 1978 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2

21 грудня 1997 року відповідач набув у порядку спадкування після свого батька житловий будинок АДРЕСА_1 .

20 грудня 2004 року державним нотаріусом Великоберезнянської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок.

За час перебування у шлюбі сторони за спільні грошові кошти провели капітальний ремонт спірного житлового будинку, внаслідок чого його вартість істотно збільшилась.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку і встановити порядок користуванні спірним житловим будинком, а також припинити іпотеку та зняти обтяження нерухомого майна.

Справа переглядалася судами неодноразово. Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 і визнано за нею право власності на 1/2 частку цього домоволодіння.

Визнано за ОСОБА_1 право особистого користування кімнатою № 2 площею 22,4 кв.м, кімнатою № 3 площею 16,3 кв.м, кімнатою № 4 (вітальнею) площею 12,1 кв.м, кімнатою № 5 (верандою) площею 11,7 кв.м, всього - право користування загальною площею 62,5 кв.м, загальною вартістю 62 500 грн, що становить 51,9% частки будинку.

Визнано за ОСОБА_2 право особистого користування кімнатою АДРЕСА_2 площею 18 кв.м, кімнатою № 6 площею 15,2 кв.м, кімнатою № 8 (коридором) площею 6,8 кв.м, кімнатою № 9 (кочегаркою) площею 7,5 кв.м, всього - право користування площею 58,1 кв.м, загальною вартістю 58 100 грн, що становить 48% частки будинку.

Припинено іпотеку та обтяження нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2015 року вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» вказує, що позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу покращень, проведення ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об`єктів нерухомості. На підтвердження проведення ремонтних робіт, суд прийняв до уваги накладні на пісок, цемент, гравій, дошки, плитку, проте зазначені накладні не підтверджують той факт, що вказані у них матеріали були використані саме на ремонт спірного домоволодіння. Наведені позивачкою роботи відносяться за діючою класифікацією до поточного ремонту жилого фонду і їх проведення не впливає на ринкову вартість будинку. Капітальний ремонт будівлі, що є предметом іпотеки, іпотекодавець відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону «Про іпотеку» має право проводити виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Суд, здійснюючи поділ спільного майна подружжя, яке перебуває в іпотеці, не врахував, що банк не надавав згоди на поділ будинку та переоформлення кредитного договору й договору іпотеки на обидві сторони, а тому домоволодіння не може бути предметом поділу між подружжям. Ухвалюючи рішення про припинення іпотеки, суд не врахував, що основне зобов`язання не припинено і підстави, передбачені ст. 17 Закону «Про іпотеку» для припинення іпотеки та обтяження майна відсутні. У рішенні суд не навів жодної норми права, на підставі якої він вважає, що іпотека та обтяження майна є припиненими, що є грубим порушенням норм процесуального права. З огляду на це апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Додаткове рішення банком, а також сторонами не оскаржено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 2 грудня 2015 року рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2014 року і додаткове рішення цього ж суду від 18 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння АДРЕСА_1 . У іншій частині заявлених вимог відмовлено.

На це рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подав касаційну скаргу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу задоволено. Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 2 грудня 2015 року в частині визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю на нерухоме майно скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що експертизою не встановлено вартість об`єкта нерухомості до поліпшення, а визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта, а тому висновок апеляційного суду про наявність підстав для визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя є передчасним.

Крім того, апеляційним судом не враховано, що спірне домоволодіння як на час відкриття спадщини і одержання свідоцтва про право на спадщину, так і на час укладення договору іпотеки та проведення судової будівельно-технічної експертизи, має однакові характеристики загальної та житлової площі будинку, надвірних будівель та споруд.

Апеляційним судом також не з`ясовано і момент набуття ОСОБА_2 права власності на домоволодіння, що має істотне значення для вирішення справи, оскільки визначає матеріальне право, яке регулює ці правовідносини.

Врахувавши висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 червня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Цій нормі відповідає ст. 57 Сімейного кодексу України, за якою особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але в порядку спадкування.

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2004 року, ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , у порядку спадкування після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором від 30 вересня 2008 року, того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано домоволодіянння АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 CK України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, залежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 5 листопада 2015 року ринкова вартість спірного житлового будинку становить 540 137 грн. 10 коп.; у зв`язку із недостатньою кількістю об`єктів-аналогів провести оцінку та визначити вартість житлового будинку станом на 2 грудня 2004 року не виявилось можливим; вартість фактично виконаних робіт з капітального ремонту житлового будинку АДРЕСА_1 за період з 2004 року на день проведення оцінки становить 196 006 грн.; істотного збільшення якісних характеристик об`єкта експертизою не встановлено.

Отже, колегія суддів констатує, що позивачем належними та допустимими доказами не було доведено, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного майна.

Під час повторного розгляду справи в суді апеляційної інстанції суд викликав експерта Корчинського Б. М., який проводив у рамках даної цивільної справи судову будівельно-технічну експертизу, для надання ним пояснень з питань щодо яких проводилася експертиза та було складено висновок експерта.

Розгляд справи відкладався неодноразово з причин неявки експерта ОСОБА_5 . Про причини своєї неявки останній не повідомляв, незважаючи на наявність зворотніх повідомлень про вручення судових викликів. При цьому представник позивача адвокат Бачинська А. В., продовжувала наполягати на виклик цього експерта. З приводу неналежного виконання експертом своїх обов`язків, покладених на нього процесуальним законодавством, апеляційний суд постановив ухвалу про накладення на нього штрафу у розмірі 2197 грн. в дохід держави. Однак, незважаючи на це, викликати експерта Корчинського Б. М. у судове засідання в апеляційній інстанції, не вдалося.

За клопотанням позивачки та її адвоката, для з`ясування вартості об`єкта нерухомості до поліпшення, вартості проведених ремонтних робіт, частки покращення будинковолодіння, апеляційним судом було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу. Проведення цієї експертизи доручено Закарпатському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз та надано їм для цього матеріали даної цивільної справи в ІІІ томах. Витрати, пов`язані із проведенням експертизи, покладено на позивачку ОСОБА_1 .

Однак, провести цю додаткову експертизу не вдалося, зокрема, по причині не сплати позивачкою вартості проведення експертизи. При цьому, колегія суддів констатує, що з часу призначення додаткової експертизи (22.12.2020) і до моменту залишення ухвали про проведення експертизи без виконання (07.06.2022) пройшло багато часу, зокрема, один рік і п`ять місяців, що свідчить, враховуючи факт не оплати вартості експертизи, про затягування часу вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 ст. 103 ЦПК України передбачає, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам) (ч. 1 ст. 113 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів констатує, що судом не встановлено, а позивачкою не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об`єктів нерухомості. Додаткова експертиза, яка б дозволила з`ясувати вартість об`єкта нерухомості до поліпшення, вартість проведених ремонтних робіт, частку покращення будинковолодіння, проведена не була, при цьому з причин її не оплати з боку позивачки. Встановити вказані обставини за допомогою інших доказів неможливо, оскільки ці знання є технічними та потребують спеціальних знань. Отже, належних та допустимих доказів для підтвердження заявлених позовних вимог, в матеріалах справи немає.

За цих обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Зібраними у справі доказами не доведено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , набуте відповідачем ОСОБА_2 у порядку спадкування, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових грошових затрат чи затрат безпосередньо позивачки ОСОБА_1 , а отже не може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, підстав для задоволення відповідної позовної вимоги про визнання спірного домоволодіння спільною власністю подружжя, у цій справі немає.

Керуючись ст.ст.268, 374,376, ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Шуліки Аліни Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 10 грудня 2014 року в частині визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною власністю на нерухоме майно скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною власністю на нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: