Провадження № 2/947/2356/22
Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря - Баранової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанса компанія «Паріс» до ОСОБА_1 , Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області відділ примусового виконання рішень, третя особа Другий Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арештів з нерухомого майна, що знаходиться у володінні власника,
Свої вимоги мотивував тим, що наявність арешту унеможливлює право володіти та користуватися належним майном, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 23.06.2022 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанса компанія «Паріс» у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило.
Представник третьої особи Другий Київський відділ державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання також не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
У судовому засіданні встановлено, що 07 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Демарк» було укладено кредитний договір № 398-057.
В той же день, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (майновий поручитель), та ВАТ «Банк «Демарк» укладено іпотечний договір № 2102 від 07 вересня 2007 року.
07 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «БАНК «ДЕМАРК» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПАРІС» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 398-057.
Згідно умов Договору про відступлення прав вимоги правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» стало ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПАРІС», яке набуло право вимоги заборгованості за Кредитним договором № 398-057 від 07 вересня 2007 року, а також договором іпотеки № 2102.
Зокрема, п. 1.1 Договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором визначено: Первісний Іпотекодержатель (ПАТ «БАНК ДЕМАРК») відступив Новому іпотекодержателю (ТОВ «Фінансова компанія «Паріс») всі права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, Новий іпотекодержатель набуває прав Первісного іпотекодержателя, належних Первісному іпотекодержателю згідно іпотечного договору. Право вимоги за Іпотечним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги (п.1.2).
Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Приписами ч. 1 ст. 514 ЦК України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, Позивач став правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК ДЕМАРК» за Кредитним договором № 398-057 від 07.09.2007 року та договором іпотеки № 2102 від 07.09.2007 року.
Після переходу прав та обов`язків в зобов`язанні, яке виникло на підставі Кредитного договору і Договору іпотеки ТОВ «Фінансовою компанією «Паріс» у позасудовому порядку, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», було звернено стягнення на предмет іпотеки: квартиру під АДРЕСА_2 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 частині квартири кожному з них.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (Розділ 5 Договору іпотеки).
З 01 грудня 2021 року право власності на 1/2 частині квартири належить ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», що підтверджується відомостями, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного режстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Позивачу 03.12.2021 р. стало відомо, що відносно вказаного нерухомого майна, зареєстровані обтяження.
Разом з тим в державному реєстрі міститься обтяження вказаної квартири на підставі постанови ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області серія та номер: 51005666 від 31.05.2018 року; постанови В-6/881, видана 15.10.2009 року, видавник Другий Київський ВДВС ОМУЮ; постановипро арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АВ № 983592, виданий 15.04.2009 року, видавник Другий Київський ВДВС ОМУЮ.
Таким чином, суд вважає, що наявність арешту унеможливлює право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а від так вимоги позову підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що два з зазначених арештів були накладені ще 13 років назад!, а третій - 4 роки тому, та будь-які документи, які стали підставою для їх накладення вже знищені та в матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим суд розглядає справу за наявними у ній доказами.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України)
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що відповідач будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, доводів позивача не спростувала, у зв`язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)
Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Виходячи вищевикладене та керуючись ст.ст., 317, 319, ЦК України,ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанса компанія «Паріс» до ОСОБА_1 , Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області відділ примусового виконання рішень, третя особа Другий Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арештів з нерухомого майна, що знаходиться у володінні власника задовольнити.
Зняти арешти з 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які були накладені на підставі:
- постанови В-6/881, серія та номер: АН № 349294 від 15.10.2009, видавник: другий Київський ВДВС ОМУЮ; Опис предмета обтяження: 1/2 частини квартири, номер запису про обтяження: 45440351.
- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АВ № 983592, видана 15.04.2009, видавник другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; Вид обтяження: арешт нерухомого майна; Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 8644369, номер запису про обтяження: 45440394, Опис предмета обтяження: 1/2 частини квартири.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Куриленко О. М.