КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 758/5955/21

Апеляційне провадження 22-ц/824/5882/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі Рижих А.В.

сторони

позивачі ОСОБА_1

ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Скрипник О.Г. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

у квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обгрунтування позову зазначили, що згідно свідоцтва про право на спадщину, їм на праві спільної часткової власностіналежитьпо 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 .

12.06.2006 відповідач вселився у зазначений будинок та зареєстрований в ньому. При наданні дозволу на вселення та реєстрацію відповідача існувала домовленість про його тимчасове проживання у вказаному будинку.

Перші роки проживання у будинку відповідач приймав участь у відшкодуванні комунальних витрат, не завдавав шкоди майну будинку.

Приблизно з кінця 2019 року відповідач перестав сплачувати за комунальні послуги. Крім того, відповідач руйнує та псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням. Позивачі намагалися врегулювати питання щодо його переїзду в інше житлове приміщення та зняття з реєстраційного обліку, проте перемовини результатів не дали.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Посилаються на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що проживання відповідача у належному їм будинку було тимчасовим. Висновки суду про те, що відповідач був вселений за згодою позивачів та не має іншого житла неправильні. Вселення відповідача відбулося без згоди ОСОБА_2 . З кінця 2019 року відповідач не несе витрат по утриманню житла, а навпаки порушує правила співжиття, використовує житлове приміщення не за призначенням та руйнує його. У відповідача є трикімнатна квартира, успадкована після смерті матері. Відповідач не є членом їх сім`ї. Він був вселений як чоловік доньки. Проте, після смерті доньки обставини, які були підставою для його проживання у будинку істотно змінилися. Вважають, що між сторонами склалися правовідносини щодо сервітуту, який відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У скарзі позивачі посилаються на судову практику, зокрема постанови Верховного Суду від 07.12.2020 у справі № 753/15947/18, від 10.02.2021 у справі № 502/922/18, від 16.02.2016 № 6-709цс16цу, а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину позивачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 у рівних частках.

Відповідач одружився на дочці ОСОБА_1 та за згодою позивачів 12.06.2006 вселився у даний будинок та був у ньому зареєстрований.

Після смерті дружини, відповідач продовжує проживати у спірному будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був вселений у будинок як член сім`ї ОСОБА_1 за згодою позивачів та безперервно проживає у цьому будинку, несе витрати по його утриманню, іншого житла не має.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто може бути примусово позбавлений жита інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1, ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 цього ж Кодексу члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За обставинами справи встановлено, що відповідач був вселений у спірний будинок, який належить позивачам на праві власності як член сім`ї доньки позивачки ОСОБА_1 за згодою останньої, а не як член сім`ї власника будинку.

Висновки суду про те, що відповідач був вселений як член сім`ї самої ОСОБА_1 не відповідають встановленим у справі обставинам. Так, сам відповідач зазначив, що він проживав у спірному будинку з донькою позивачки та сином. Позивачка ж проживала за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач не проживав постійно у спірному будинкуразом з позивачами та не вів із жодним із них спільне господарство.

Відтак відповідач був вселений у спірний будинок не власником будинку, а членом сім`ї власника будинку, а саме донькою ОСОБА_1 за згодою одного із власників будинку відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК.

Крім того, відповідач був вселений у спірний будинок лише за згодою ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_2 вказував на те, що не надавав згоди на вселення відповідача, а останній не надав будь - яких доказів на спростування даних доводів. Відтак висновки суду про те, що відповідач вселений у спірний будинок за згодою обох позивачів також не відповідають встановленим у справі обставинам.

Відтак у даному випадку відповідач ніколи не був членом сім`ї власника спірного будинку та спір виник між власниками житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з членом сім`ї одного із власника будинку.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України 13.10.2020 № 447/455/17 у такому спорі необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Верховний Суд зазначив, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї відповідачем з членом сім`ї співвласника ОСОБА_1 , власник будинку та її донька як член сім`ї власника, вважали, що відносини з відповідачем є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і житлові права відповідача розглядалися як постійні.

Проте надалі донька ОСОБА_1 у 2019 році померла. Дана обставина визнана відповідачем.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право відповідача на користування спірним будинком було похідним від права його дружини, як члена сім`ї власника будинку на користування будинком, та у зв`язку із втратою права користування будинком донькою позивачки відповідач також втратив право користування цим будинком з тих підстав, на яких він був вселений у цей будинок.

У зв`язку із зміною обставин відповідач не укладав з власниками будинку будь - яких інших угод щодо права користування будинком.

Натомість відповідач змінив замки на вхідних дверях та не допускає власників у належний їм будинок, не несе витрат по утриманню будинку, не оплачує спожиті ним комунальні послуги. Дані обставини визнані відповідачем при апеляційному розгляді справи.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що з часу смерті дружини, яка була членом сім`ї одного із співвласників будинку відповідач втратив право користування спірним будинком на умовах, які існували при його вселенні.

Оскільки інших угод, які б надавали право відповідачу на платній чи безоплатній основі користуватися майном позивачів не укладалося колегія суддів вважає, що позовні вимоги є законними та обгрунтованими.

За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційнускаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Подільський районний суд міста Києва від 09 грудня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування

житловим будинком АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Постанову складено 27.07.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук