Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

05 липня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

позивача ОСОБА_1 - не з`явився,

представник позивача ОСОБА_2 - з`явився,

відповідача Київський державний нотаріальний архів - представник не з`явився,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Київського державного нотаріального архіву про встановлення належності на праві власності квартири,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить встановити на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , відповідно до укладеного договору дарування квартири, посвідченого нотаріусом 19 грудня 1996 року та зареєстрованим в реєстрі за № 2-2234, та на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 червня 1996 року за № 209 та зареєстроване у Київському бюро технічної інвентаризації 25 червня 1996 року № 6452.

В обґрунтування позову покликається на те, що 19 грудня 1996 року укладено договір дарування вищевказаної квартири. ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . У Київському бюро технічної інвентаризації квартира, яка знаходиться не на «вулиці», а по «провулку», зареєстрована на праві власності за позивачем на підставі договору дарування від 19 грудня 1996 року. Відповідачем надана позивачу аналогічну інформація. Вважає, що нотаріусом при посвідченні договору дарування допущено описку у назві топоніміки міста Києва, адже вірним є розташування квартири по АДРЕСА_1 . Така помилка суттєво впливає на права позивача. До компетенції відповідача не входить її виправлення, адже допущено нотаріусом державної нотаріальної контори, яка ліквідована. У вересні 2021 року позивач звернулась до ЦНАП Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації з метою зареєструватись у квартирі, однак отримала відмову через допущену описку у договорі дарування. З метою розпорядження майном, просить позов задовольнити.

Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов.

15 лютого 2022 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху для усунення недоліків викладений у мотивувальній частині.

15 червня 2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладений у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

19 грудня 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира, нерухоме майно). Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2-2234 /арк. спр. 7/.

Попри те, така квартира розташована у АДРЕСА_1 , що підтверджено копією технічного паспорта на квартиру від 1996 року, листом-відповіддю Комунального бюро технічної інвентаризації КП Київської міської ради від 26 березня 2019 року № 062/14-4796 (И-2019), архівною довідкою відповідача від 21 жовтня 2021 року № 3828/01-17 /арк. спр. 5, зворотня сторона, 8, 9/.

Отже, судом установлено, що дійсно державним нотаріусом Четвертої КДНК при посвідченні договору дарування допущено помилку у топоніміці розташування квартири, адже вказано вулиця, хоч насправді назва є провулок.

У зв`язку із відсутністю у відповідача можливості виправити допущену помилку у правовстановлюючому документі на квартиру, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного право у порядку позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що дійсно у позивача ОСОБА_1 існують перешкоди для реалізації права розпорядження своїм майном - квартирою, яка розташована не по АДРЕСА_1 .

Четверта київська державна нотаріальна контора ліквідована та передано документи до Київського державного нотаріального архіву. Така обставина загальновідома, а тому суд приймає її до уваги.

Правила ведення нотаріального діловодства затверджуються Міністерством юстиції України за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері архівної справи і діловодства (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до п. 4.7 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 (далі Правила) якщо контора ліквідовується, всі справи передаються в упорядкованому стані до нотаріального архіву на підставі наказу територіального органу Міністерства юстиції.

Відповідного до п. 6.12 Правил дописки чи виправлення, зроблені у тексті посвідчувального напису, застерігаються нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису і скріплюються його підписом і печаткою із зазначенням дати.

Попри те, суд відмічає, що позивач неспроможний вчинити зазначені дії через ліквідацію Четвертої Київської державної нотаріальної контори.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Налогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Судом установлено, що позивач звернувся до суду із позовом до відповідача Київського державного нотаріального архіву, якому передано на зберігання справи Четвертої Київської державної нотаріальної контори, нотаріусом якої посвідчено договір дарування квартири від 19 грудня 1996 року.

Натомість, суд прийшов до переконання про те, що належним відповідачем має бути особа, яка порушує, не визнає, оспорює право власності позивача на квартиру, чого не встановлено із сторони відповідача у цій справі.

Разом із тим, позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначена правова позиція викладена у постанові постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа № 523/9076/16-ц).

Разом із тим, з метою реалізації позивачем свого права щодо розпорядженням майном, що належить на праві власності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 2ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1ст.315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої, зазначені в документі, не збігаються з прізвищем цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Отже, чинним законодавством не передбачено виправлення помилок у правовстановлюючому документів на право власності на квартиру.

Попри те, виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (п.45), "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що дійсно докази наявні у справі, підтверджують факт помилки у договорі дарування від 19 грудня 1996 року, зареєстрований за № 2-2234, в частині написання топоніміки розташування квартири, адже вказано вулицю, хоч насправді це провулок у місті Києві.

Оскільки встановлення юридичних фактів розглядаються у порядку окремого провадження, позивач звернувся за захистом свого порушеного права у порядку позовного провадження, хоч суд не встановив такого порушення із сторони відповідача, який на думку суду є неналежним відповідачем, а відтак суд прийшов до переконання про те, що у позові необхідно відмовити, адже відсутній спір про право та вчинення порушення, невизнання чи оспорювання такого права відповідачем.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір понесений позивачем при подані позовної заяви до суду, необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 280-284, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Київського державного нотаріального архіву про встановлення належності на праві власності квартири - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити, що відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач Київський державний нотаріальний архів, місцезнаходження - місто Київ, проспект Повітрофлотський,76-Г.

Повне судове рішення складено 08 липня 2022 року.

Суддя О. І. Якимець