Справа № 444/3098/18 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/4515/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Куликівської селищної ради Жовківського району, Жовківської районної ради, ОСОБА_1 про визнання рішень недійсними, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Куликівської селищної ради Жовківського району, Жовківської районної ради, ОСОБА_1 про визнання рішень недійсними, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними

В обґрунтування позовних вимого зазначив, що він проживає з 1985 року в будинку АДРЕСА_1 по договору найму, який ним було укладено з житловим управлінням комунального господарства Жовківської міської ради, оскільки будинок був в них на балансі. Оплату за житло проводила Куликівська селищна рада, оскільки він працював вчителем. Про те, що будинок повернуто попереднім власникам, йому не було відомо. Десь в 2007 році коли він повернувся з Іспанії, куди поїхав в 2002 році, йому стало відомо, що будинок ще в 1993 році, комісією з поновлення прав реабілітованих повернуто власнику, а саме ОСОБА_5 , яка вже померла, а після неї будинок успадкував її син ОСОБА_1 . Про це йому стало відомо від власника будинка ОСОБА_1 .. В даний час квартплати не платить нікому.

Надалі звернувся до Куликівської селищної ради з приводу повернення будинку реабілітованій ОСОБА_5 і довідався, що Куликівська селищна рада дала згоду на повернення будинку, так як всі, хто там проживав, дали згоду на переукладення договору найму з новим власником, але йому про це не було відомо. Саме тому рішенням комісії з поновлення прав реабілітованих було прийнято рішення № 62 від 27.05.1993 року про повернення реабілітованій ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) житловий будинок в смт. Куликів, який належав їй до 1940 року на праві власності. На обліку для отримання житла не перебуває.

Рішення комісії з прав реабілітованих та рішення Куликівської селищної ради про повернення будинку не оскаржував. Будинок в якому він проживає є 2-х поверховий, і він займає три кімнати в будинку. На другому поверсі будинку ніхто не проживає. Квартплати за проживання не сплачує нікому.

Вважає, що будинок повернуто комісією незаконно. Прийнявши рішення про повернення будинку Куликівська селищна рада повинна була надати житло усім мешканцям будинку, але до цього часу не надала такого. На черзі для отримання житла не перебуває.

З урахуванням вищенаведеного, просив визнати недійсними рішення виконавчого комітету №10 від 15 жовтня 1992 року Куликівської селищної ради, рішення виконавчого комітету №26 та №39 від 26 травня 1993 року, рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Жовківської районної ради народних депутатів №62 від 27 травня 1993 року, свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Куликівської селищної ради народних депутатів 28 червня 1993 року та зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 червня 1994 року за № 92 на ім`я ОСОБА_5 на житловий будинок в АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 жовтня 1994 року Жовківською держнотконторою на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку він звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Зазначає, що у 2018 році він дізнався про порушення його права та вважає, що не пропустив строк позовної давності.

Стверджує, що судом не взято до уваги відсутність його заяви про надання згоди на повернення будинку та згоди на те, щоб його поставили на облік.

Звертає увагу на те, що не доведено те, що будинок належав ОСОБА_5 та був незаконно повернутий їй.

Не погоджується з висновком суду про те, що позов заявлено до неналежного відповідача.

Просить рішення суду скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання ОСОБА_4 та Куликівська селищна рада Жовківського району не з`явилися, однак подали заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги.

Розглянувши зазначені клопотання колегія суддів вважає, що такі не підлягають до задоволення.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказані клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_2 в будинку, який рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих №62 від 27 травня 1993 року, повернуто реабілітованій ОСОБА_5 , який належав їй на праві приватної власності.

Зазначеним рішенням, зокрема пунктом №5, роз`яснено, що рішення комісії може бути оскаржено протягом одного місяця до обласної комісії, а рішення останньої - до суду.

Рішенню комісії з поновлення прав реабілітованих передувало рішення виконкому Куликівської селищної ради народних депутатів № 140 від 15 жовтня 1992 року та №26 від 26 травня 1993 року, в якому зазначено, що виконком дає згоду на повернення будинку ОСОБА_8 та зняття даного будинку з балансу Жовківського будинкоуправління, а квартиронаймачі дають згоду на укладення договору найму з ОСОБА_5 ..

З долученої до справи копій матеріалів справи за заявою ОСОБА_9 №Б-529/3-38, яка розглянута Комісією з поновлення прав реабілітованих вбачається, що рішення комісії про повернення будинку в АДРЕСА_1 , а ще раніше по АДРЕСА_3 , реабілітованій ОСОБА_5 прийнято 27 травня 1993 року (а.с.109-142).

З копії листа від 17 лютого 1992 року №24, надісланого Львівським ОБТІ на ім`я виконкому Жовківської районної Ради народних депутатів убачається, що зазначений будинок зведений в 1935 році. З 1945 року по 1967 рік в ньому розташовувалася редакція районної газети. А надалі передано під житло. З 1953 року будинок зареєстровано за місцевою радою згідно рішення Куликівського райвиконкому за № 289 від 09 травня 1953 року, відомостей про приналежність будинку до 1935 року немає. Акт націоналізації в Західній Україні не діяв.

З рішень №444/287/18, № 444/2849/18 Жовківського районного суду від 05 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , визнані такими, що втратили право користування житлом в даному будинку, як такі що не проживають в будинку понад встановлений строк.

Аналогічне рішення постановлено 17 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до п. 2 ст.5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року, Постанови Верховної Ради України від 24 червня 1991 року №348 «Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР», «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий), а майно збереглося, повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Відповідно до статті 9 Закону України « Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та пункту 1 Положення про комісії Рад з питань поновлення прав реабілітованих, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1993 року №112, комісії з питань поновлення прав реабілітованих утворюються Верховною Радою Республіки Крим, обласними, районними, міськими і районними в містах Радами.

Відповідно до зазначених вище нормативно-правових актів Львівська обласна рада своїм рішенням створює комісію з питань поновлення прав реабілітованих.

Оскаржуване рішення №62 від 27 травня 1993 року приймалося комісією з питань поновлення прав реабілітованих, утвореній при Жовківській районній раді.

Відповідно до п.29 «Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їх спадкоємцям», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1993 року №112, рішення районної комісії з поновлення прав реабілітованих можуть бути оскаржені до обласної комісії. В разі незадоволення прийнятим рішенням особа має право звернутися до суду. Таким чином, законодавством на той час був установлений не лише строк звернення до суду, але й порядок оскарження рішення комісії. Однак позивачем не оскаржувалося рішення районної комісії до обласної комісії з поновлення прав реабілітованих, а оскаржено до суду лише в 2018 році, хоча рішення комісії постановлено ще 27.05.1993 року. Твердження позивача, що йому не було відомо про прийняте комісією рішення є безпідставним, оскільки про таке йому стало відомо, як пояснив позивач, після повернення з Іспанії, однак і після того таке рішення ним не оскаржено.

Рішення комісії з поновлення прав реабілітованих прийнято на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та п. 9 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» де вказано що «можливість повернення реабілітованому будинку(його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, тощо, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб, та що конфісковані будинки не можуть бути повернуті реабілітованій особі лише у випадках, якщо первинному набувачеві вони були надані правомірно і знаходяться у його власності, були переведені у нежилі будівлі або суттєво перебудовані. Проживання громадян такої категорії у будинках не може бути перешкодою його повернення реабілітованій особі.

Пунктом 5 Ухвали Львівської обласної ради народних депутатів від 18 червня 1990 року «Про заходи допомоги жертвам репресій» передбачено повернення репресованим особам (спадкоємцям) конфіскованих у них будинків та вцілілого майна при умові, якщо такі будинки знаходяться на балансі місцевих рад.

З рішення виконкому Куликівської селищної ради №140 від 15 жовтня 1992 року вбачається, що розглянувши заяву ОСОБА_5 вирішено повернути їй будинок в АДРЕСА_1 після надання сім`ям, які там проживають відповідного житла і рішення направлено для відома комісії з поновлення прав реабілітованих.

Щодо вимог позивача про визнання недійсними рішень виконкому Куликівської селищної ради № 16 від 26 травня 1992 року та № 39 від 26 травня 1992 року, то такі є одинакового змісту та цього ж дня вирішено про можливість повернення будинку в АДРЕСА_1 і зазначене рішення, що й було взято до уваги комісією з поновлення прав реабілітованих при Жовківській районній раді 27 травня 1993 року.

З довідки, виданої Жовківським управлінням будинками №14 від 09 вересня 1996 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1 не знаходиться на балансі управління з вересня 1996 року.

З довідки №29 від 11 березня 1997 року Жовківського управління будинками вбачається, що з вересня 1996 року нарахування квартплати за проживання в будинку АДРЕСА_1 не проводиться.

Законом України «По внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13 березня 2018 року № 2325-УШ визнано такими, що втратили чинність Постанова Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», пункту 4 Постанови Верховної Ради України «про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та внесено зміни, доповнення, зокрема ст.7,7-1,7-2 якими передбачено завдання і права національної, регіональної комісій.

Прикінцевими та перехідними положенням вищавказаного Закону встановлено , що на території України є чинними національна комісія з реабілітації, яка утворюються центральним органом виконавчої влади та регіональні комісії з реабілітації, які утворюються головами обласних та Київської міської державних адміністрацій, та регіональні комісії з реабілітації, які утворюються Радою Міністрів Автономної Республіки Крим та головою Севастопольської міської державної адміністрації.

З свідоцтва про право на спадщину від 15 квітня 1994 року, виданого Жовківською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_9 ( ОСОБА_7 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що таке видано її сину, як спадкоємцю за заповітом- ОСОБА_1 ..

Ст. 41 Конституції України гарантує, що право власності є непорушним та гарантується. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема і правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.. Доказів неправомірного набуття ОСОБА_1 права власності на спірний будинок не надано.

Отже, відповідачем ОСОБА_1 успадковано житловий будинок в АДРЕСА_1 , який повернуто його матері ОСОБА_5 та було зареєстровано її право власності на законних підставах.

З копії рішення №444/2847/18 від 05 листопада 2018 року та №444/2851/18 Жовківського районного суду Львівської області вбачається, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які значилися зареєстрованими в будинку в АДРЕСА_1 визнано такими, що втратили право на проживання в квартирах АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 цього ж будинку.

Аналогічне рішення Жовківського районного суду Львівської області №444/2849/18 від 05 листопада 2018 року, яким визнано ОСОБА_10 такою, що втратила право на користуванням житловим приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для визнання недійсними рішення виконавчого комітету №10 від 15 жовтня 1992 року Куликівської селищної ради, рішення виконавчого комітету №26 та №39 від 26 травня 1993 року, рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Жовківської районної ради народних депутатів №62 від 27 травня 1993 року, свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Куликівської селищної ради народних депутатів 28 червня 1993 року та зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 червня 1994 року за № 92 на ім`я ОСОБА_5 на житловий будинок в АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 жовтня 1994 року Жовківською держнотконторою на ім`я ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи по суті вимог ОСОБА_4 дійшов висновку про необхідність відмови у позові ще й за пропуском встановленого строку позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовом лише 05 жовтня 2018 року.

З таким висновком суду погодитись не можна із наступних підстав.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно з роз`ясненнями, які викладені в пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач.

Суд першої інстанції зазначене не врахував, відмовляючи з підстав пропуску строку позовної давності, фактично не перевірив обґрунтованість позовних вимог, що у свою чергу є неправильним з огляду на те, що відмовляти у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Таким чином підстав для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності немає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем встановленого законом строку позовної давності не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині, в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину постанови в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 липня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.