КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4809/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Голосіївськогорайонного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка») про стягнення страхового відшкодування.

На обґрунтування позову зазначено, що 30 жовтня 2018 року між сторонами укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Каско» № 011107/4605/0000045, за умовами якого застраховано належний позивачу на праві власності транспортний засіб «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 . 25 жовтня 2019 року на автомобільній дорозі Київ-Ковель поблизу с. Микуличі Бородянського району Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) із застрахованим транспортним засобом, внаслідок якої автомобіль отримав механічні пошкодження. 28 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою № 00324060 про подію, що має ознаки страхового випадку. Однак, листом № 289 від 15 січня 2020 року відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування з посиланням на висновок експерта № 000286/01 від 20 грудня 2019 року вказавши, що факти викладені у поясненнях позивача щодо ДТП не підтверджуються наявними пошкодженнями, отриманими автомобілем за заявленими обставинами. 5 червня 2020 року експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) на замовлення позивача складено висновок експертного дослідження за результатами проведеного комплексного транспортно-трасологічного та автотоварознавчого дослідження № 8041/20-52/8042/20-54, згідно якого наявні на автомобілі «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , пошкодження могли утворитись при обставинах ДТП, викладених позивачем, а вартість матеріального збитку, завданого при ДТП 25 жовтня 2019 року власнику цього засобу становить 86 569,02 грн.

З наведених вище підстав та з урахуванням поданої заяви про збільшення (уточнення) розміру позовних вимог від 22 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «СК «Уніка» на його користь 78 023,57 грн страхового відшкодування, 20 673,47 грн пені, 4 136,56 грн трьох процентів річних, 10 058,29 грн інфляційних втрат, що разом складає 112 891,89 грн, а також вирішити питання про стягнення судових витрат.

Рішення Голосіївськогорайонного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 58 403,18 грн, пеню у розмірі 15 471,19 грн, три проценти річних у розмірі 3 096,00 грн, інфляційне збільшення боргу у розмірі 8 122,39 грн, витрати на оплату експертизи у розмірі 24 000,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» судовий збір в дохід держави у розмірі 850,90 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доказами, наявними в матеріалах справи, у своїй сукупності стверджується та обставина, що комплекс пошкоджень автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , міг утворитись 25 жовтня 2019 року на а/д Київ-Ковель 42 км + 300 метрів в той час коли транспортний засіб стояв на узбіччі, тобто у відповідності до пояснень, наданих позивачем щодо обставин ДТП, що сталася 25 жовтня 2019 року, внаслідок якої належний йому транспортний засіб отримав механічні пошкодження. За наведених обставин та з урахуванням умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско» № 011107/4605/0000045 від 30 жовтня 2018 року, вказану ДТП належить визнати страховим випадком та стягнути з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування (матеріального збитку) за мінусом значення втрати товарної вартості транспортного засобу, безумовної франшизи та ПДВ на вартість запасних частин. Оскільки договірні відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму страхового відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, а також пеню за період прострочення виконання грошового зобов`язання, який складає 645 днів.

В апеляційній скарзі відповідач в особі свого представника за довіреністю - адвоката Бортник Л.В. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що головним та єдиним аргументом, на який послався суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, є неприйняття як належного доказу висновку судового експерта № 000286/01 від 20 грудня 2019 року, проте цей висновок узгоджується з матеріалами справи, відповідає меті доказування, є висновком уповноваженого судового експерта за результатом автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження, який виконаний згідно з вимогами ЦПК України для можливого подання його до суду, а відтак є належним та допустимим доказом у справі. Водночас висновок № 9742 за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотоварознавчої експертизи від 29 червня 2021 року, складений експертами ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», який суд поклав в основу оскаржуваного рішення, не містить деталізації усіх пошкоджень транспортного засобу, дослідницька частина цього висновку майже відсутня та немає опису виникнення пошкоджень та механізму їх утворення. У зв`язку з наведеним висновок судової експертизи є таким, що не містить інформацію про предмет доказування та ґрунтується на припущеннях, тому не може бути належним доказом у справі. Крім того, при ухваленні рішення судом невірно визначено суму пені відповідно до умов пункту 13.3 договору добровільного страхування та без урахування зробленого відповідачем клопотання про застосування до пені спеціального строку позовної давності. За обрахунками відповідача за період з 21 жовтня 2020 року по 21 жовтня 2021 року за умови обґрунтованості позову в сумі 58 403,18 грн пеня згідно з умовами договору мала б становити 2 137,56 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що транспортний засіб марки «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с. 6, т. 1).

30 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Уніка» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Каско» № 011107/4605/0000045, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов?язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 (а.с. 7-20, т. 1).

Відповідно до положень розділу 1 договору до страхових ризиків віднесено, зокрема, дорожньо-транспортну пригоду, протиправні дії третіх осіб, інші випадки; франшиза - 0,5 % від страхової суми (але не менше 1 500 грн).

При укладенні договору добровільного страхування сторони погодили усі істотні умови, в тому числі і порядок розрахунку суми страхового відшкодування та умови виплати.

Згідно пункту 5.2 договору страховик не відшкодовує, зокрема, збитки внаслідок втрати товарної вартості транспортного засобу.

Відповідно до пункту 5.3 договору страхове відшкодування не виплачується, якщо обсяг і характер пошкоджень не відповідають причинам і обставинам страхового випадку, за якими проводиться врегулювання збитку.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що розмір страхового відшкодування визначається виходячи з фактичного розміру збитків, завданих транспортного засобу у результаті страхового випадку, та розрахованого відповідно до умов договору.

Розмір страхового відшкодування визначається в розмірі розрахункової вартості відновлення транспортного засобу (вартості ремонтно-відновлювальних робіт відповідно до нормативів заводу-виробника транспортного засобу, вартості необхідних для ремонту матеріалів та вартості складових, що підлягають заміні під час ремонту) з вирахуванням зносу деталей, вузлів та агрегатів, яка розраховується відповідно до пункту 9.3.2 договору (пункт 9.3).

Розмір страхового відшкодування визначається наступним чином: до вартості ремонтно-відновлювальних робіт відповідно до нормативів заводу-виробника транспортного засобу додається вартість необхідних для ремонту матеріалів та вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту, за вирахуванням: зносу деталей, вузлів, агрегатів (пункт 9.3.2).

Згідно із пунктом 9.7 договору рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається страховиком протягом 10 робочих днів з дня надання всіх необхідних документів.

Перелік документів, необхідних для виплати страхового відшкодування. визначено у пункті 7 договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско».

Як свідчать матеріали справи, 25 жовтня 2019 року приблизно о 12:01 год. на автомобільній дорозі М-07 Київ-Ковель-Ягодин (42 км 300 м) сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , що стверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 834874 (а.с. 27, т. 1).

Згідно із зазначеною довідкою про ДТП зовнішнім оглядом установлено, що автомобіль отримав наступні механічні пошкодження: задня центральна частина, задня права частина, задня ліва частина. Інший учасник дорожньо-транспортної пригоди з місця ДТП зник.

28 жовтня 2019 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою № 00324060 про подію, що має ознаки страхового випадку, а також надав письмові пояснення до заяви щодо обставин ДТП (а.с. 22, 23, т. 1).

Листом від 15 січня 2020 року вих. № 289 відповідач відмовив позивача у виплаті страхового відшкодування за вищевказаним страховим випадком з підстав надання страхувальником неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку, взявши до уваги висновок експерта ТОВ «Українські незалежні судові експертизи» Рафалюка Б.І. № 000286/01 від 20 грудня 2019 року (а.с. 24-25, т. 1).

За загальним правилом, визначеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до статті 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Страхування може бути добровільним або обов`язковим (частина перша статті 5 Закону України «Про страхування»).

Згідно з частиною першою, пунктом 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видом добровільного страхування може бути страхування наземного транспорту (крім залізничного).

Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (стаття 8 Закону України «Про страхування»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до положень статті 25 Закону України «Про страхування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку. Страховик не може відмовити страхувальнику в проведенні розслідування і повинен ознайомити аварійного комісара з усіма обставинами страхового випадку, надати всі необхідні матеріальні докази та документи. У разі необхідності страховик або Моторне (транспортне) страхове бюро можуть робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку.

За змістом статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Згідно з частинами першою, третьою статті 991 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Аналогічні положення щодо підстав для відмови у здійснення страхової виплати містять положення статті 26 Закону України «Про страхування».

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско» № 011107/4605/0000045 від 30 жовтня 2018 року сторонами було погоджено усі його істотні умови, включаючи вичерпний перелік страхових ризиків, пакет документів, необхідних для прийняття рішення щодо того чи є подія страховим випадком, обсяг прав та обов`язків сторін, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

У відповідності до пункту 10.1.3 цього договору підставою для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування є, зокрема, подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей, що зазначені у пункті 1 договору про предмет договору або про факт настання страхового випадку.

Суд установив, що згідно висновку експерта за результатами автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження № 000286/01 від 20 грудня 2019 року, складеного судовим експертом ТОВ «Українські незалежні судові експерти» Рафалюком Б.І., з причин, наведених у дослідницькій частині, немає підстав технічного характеру стверджувати, що весь комплекс пошкоджень автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , утворився під час пригоди, яка мала ознаки страхового випадку, що сталася 25 жовтня 2019 року на автодорозі Київ-Ковель, тобто при обставинах, викладених у поясненнях водія автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 від 25 жовтня 2019 року та уточнюючих поясненнях від 28 жовтня 2019 року і зафіксованих в матеріалах страхової справи. Заявлені водієм автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 від 25 жовтня 2019 року та уточнюючих поясненнях від 28 жовтня 2019 року пошкодження його автомобіля могли утворитися при контактуванні із задньою частиною автомобіля Хюндай іншого транспортного засобу, наприклад, спеціального транспортного засобу чи легкового автомобіля з лебідкою або при наїзді автомобіля «Хюндай» на якийсь нерухомий предмет, рухаючись заднім ходом, але це відбулось в іншому місці і за інших обставин. Є також підстави технічного характеру вважати, що наявні пошкодження автомобіля «Хюндай» утворилися не під час одного зіткнення, яке мало характер страхового випадку, а під час декількох різнохарактерних зіткнень (а.с. 31-40, т. 1).

Відповідно до висновку експертного дослідження за результатами проведення комплексного транспортно-трасологічного та автотоварознавчого дослідження № 8041/20-52/8042/20-54 від 5 червня 2020 року, складеного судовим експертами КНДІСЕ Криловим Є.С. та Матвеївим В.В. , наявні на автомобілі «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , пошкодження могли утворитись при обставинах ДТП, викладених ОСОБА_1 . Вартість матеріального збитку, завданого при ДТП 25 жовтня 2019 року власнику автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , складала 86 569,02 грн. Водночас факт включення або не включення ПДВ до визначеної суми залежить від форми оподаткування суб?єктів господарської діяльності, які надають послуги з проведення ремонту КТЗ, реалізації складових і матеріалів тощо (а.с. 47-57, т. 1).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 7 квітня 2021 року за клопотанням сторони позивача у справі також було призначено комплексну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу (а.с. 141-142, т. 1).

5 липня 2021 року на адресу суду першої інстанції надійшов висновок експертів № 9742 за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотоварознавчої експертизи від 29 червня 2021 року, складений судовими експертами ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» Скороходом К.М. та Таракановим Ю.Ю. , згідно якого комплекс пошкоджень автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , дійсно могли утворитись внаслідок ДТП, яке відбулось 25 жовтня 2019 року на а/д Київ-Ковель 42 км + 300 метрів в той час коли автомобіль стояв на узбіччі. Вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, яка сталася 25 жовтня 2019 року, станом на 25 жовтня 2019 року складає 79 884,57 грн (а.с. 157-172, т. 1).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За правилами статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

У відповідності до частини першої статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Положеннями статті 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2019 року у справі № 727/6606/16 (провадження № 61-36055св18) зазначено, що відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами як на підставу своїх вимог і заперечень, дійсних обставин справи та правильно розтлумачених норм матеріального права, зробив законний і обгрунтований висновок про те, що наявними в матеріалах справи доказами у своїй сукупності стверджується та обставина, що комплекс пошкоджень автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , технічно міг утворитись 25 жовтня 2019 року на а/д Київ-Ковель 42 км + 300 метрів в той час коли автомобіль стояв на узбіччі, тобто у відповідності до пояснень, наданих ОСОБА_1 щодо обставин ДТП, що сталася 25 жовтня 2019 року, внаслідок якої належний йому транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

За наведених обставин та з урахуванням погоджених умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско» № 011107/4605/0000045 від 30 жовтня 2018 року у ПрАТ «СК «Уніка» не було достатніх підстав не визнавати вказану ДТП, внаслідок якої належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, страховим випадком та відмовляти у виплаті страхового відшкодування з мотивів того, що факти, викладені у поясненнях позивача щодо ДТП не підтверджуються наявними пошкодженнями, отриманими автомобілем за заявленими обставинами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок експерта № 000286/01 від 20 грудня 2019 року є належним та допустимим доказом у справі, а висновок експертів № 9742 від 29 червня 2021 року, який місцевий суд поклав в основу свого рішення, є таким, що не містить інформацію про предмет доказування та ґрунтується на припущеннях, тому не може бути є належним доказом відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, адже з метоюз`ясування обставин, що мають значення для справи, у даній справі було проведено дві комплексні транспортно-трасологічні та автотоварознавчі експертизи, а саме: одна на замовлення позивача у КНДІСЕ, а друга на підставі ухвали суду у ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», і обидва експертних дослідження, які проводились групою судових експертів, безальтернативно підтвердили, що наявні на автомобілі «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , пошкодження дійсно могли утворитись при обставинах ДТП 25 жовтня 2019 року, викладених позивачем, в тому числі і в письмових поясненнях страховику.

При цьому процесуальним правом на заявлення клопотання про призначення повторної чи додаткової судової експертизи по справі сторона відповідача не скористалась і висновки, які викладені у експертних дослідженнях за результатами проведення комплексних транспортно-трасологічих та автотоварознавчих експертиз № 8041/20-52/8042/20-54 від 5 червня 2020 року та № 9742 від 29 червня 2021 року не спростувала, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції на підставі висновку експертів № 9742 за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотоварознавчої експертизи від 29 червня 2021 року, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, яка сталася 25 жовтня 2019 року складає 79 884,57 грн, а вартість відновлювального ремонту без врахування значення коефіцієнту фізичного зносу - 67 838,78 грн. (а.с. 169, т. 1).

За змістом положень пунктів 5.2, 8.3, 9.3.1 договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 011107/4605/0000045 від 30 жовтня 2018 року, страховиком не відшкодовуються збитки внаслідок втрати товарної вартості транспортного засобу, тому вирахуванню підлягає сума збитку втрати товарної вартості у розмірі 12 045,79 грн.

Крім того, умовами цього договору передбачена безумовна франшиза, на яку зменшується сума страхового відшкодування, у розмірі 1 861,00 грн.

Також, у разі виплати страхового відшкодування іншим чином ніж на СТО, сума страхового відшкодування розраховується без нарахування ПДВ на вартість запасних частин, а відтак вартість запасних частин згідно калькуляції до висновку у розмірі 46 447,62 грн повинна бути зменшена на суму 20 % ПДВ та становитиме 37 873,02 грн.

Таким чином суд першої інстанції правильно встановив обставини справи щодо суми страхового відшкодування, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 58 403,18 грн (60 264,18 грн - вартість матеріального збитку ((8 253 грн (вартість робіт) + 252 грн (додаткові витрати) + 13 886,16 грн ( загальна сума фарбування) + 37 873,02 грн (вартість запасних частин без врахування 20 % ПДВ)) - 1 861 грн (безумовна франшиза).

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у цій частині є необґрунтованим.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 7 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За наведених обставин, встановивши, що законом до грошових зобов?язань віднесено укладений між сторонами договір страхування, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_1 та стягнення з ПрАТ «СК «Уніка» на його користь 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої суми виплати у розмірі 58 403,18 грн за період з 15 січня 2020 року по 21 жовтня 2021 року (645 днів), розмір яких становить 3 096,00 грн та 8 122,39 грн відповідно.

Вищевказані суми 3 % річних та інфляційних втрат були обраховані судом першої інстанції виходячи із присудженої суми страхового відшкодування,їх розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, тому відсутні підстави наводити відповідні розрахунки у судовому рішенні суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, в апеляційній скарзі представник відповідача вказала, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом невірно визначено суму пені відповідно до умов пункту 13.3 договору добровільного страхування та без урахування зробленого клопотання про застосування до пені спеціального строку позовної давності.

Так, одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення правочину неустойка (пеня, штраф) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до пункту 13.3 договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 011107/4605/0000045 від 30 жовтня 2018 року, укладеного між сторонами, страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі 0,01 % від суми страхового відшкодування за кожний день прострочення, але не більше ніж у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період.

Однак, визначаючи розмір пені, виходячи виключно з подвійної облікової ставки НБУ, суд першої інстанції допустився помилки у своїх розрахунках, не врахувавши погоджений між сторонами порядок нарахування неустойки за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з аргументами сторони відповідача про те, що розмір стягнутої з неї на користь позивача пені в сумі 15 471,19 грнне відповідає умов договору страхування та обставинам справи.

Окрім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача просила застосувати до позовних вимог про стягненняпені спеціальний строк позовної давності, проте суд першої інстанції вказане клопотання проігнорував, стягнувши з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 суму неустойки за період з 15 січня 2020 року по 21 жовтня 2021 року, тобто за 645 днів.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.Відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 549 та частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

За підрахунками відповідача, які наведені в апеляційній скарзі, в межах однорічного строку позовної давності, тобто за період з 21 жовтня 2020 року по 21 жовтня 2021 року відповідно до погоджених між сторонами умов договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско» позивачу у випадку обґрунтованості позову належить право вимоги на суму 2 137,56 грн пені від простроченої суми страхового відшкодування у розмірі 58 403,18 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказані доводи страхової компанії не спростував, свого контррозрахунку не навів та не зазначив жодних підстав для залишення оскаржуваного рішення без змін у вказаній частині, тому з огляду на те, що наведені відповідачем розрахунки не викликають сумнівів в їх правильності і обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції шляхом зменшення розміру стягнутої пені із суми 15 471,19 грн до суми 2 137,56 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача частково заслуговують на увагу, а висновок суду про часткове задоволення вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі рішення не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої неустойки (пені).

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» задовольнити частково.

Рішення Голосіївськогорайонного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року змінити, зменшивши розмір пені, яка підлягає стягненню з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 до суми 2 137,56 грн (дві тисячі сто тридцять сім гривень 56 копійок).

В іншій частині рішення Голосіївськогорайонного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко