КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/3702/17 Головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/28/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання припиненими правовідносин за договорами поруки та застави, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», переіменоване на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у загальному розмірі 3 810,83 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 16 січня 2017 року складає 105 407,56 грн, за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, яка складається із: 1 733,16 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 1 669,25 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 158,42 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 250,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № k2u4AW01170264, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 23 020,00 доларів США на термін до 27 березня 2014 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановленими кредитним договором. Виконання зобов?язань за цим договором забезпечено договором поруки від 30 березня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 . Оскільки позичальник свої зобов`язання з кредитним договором не виконав, а саме не здійснював щомісячне погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов договору, станом на 16 січня 2017 року за ним рахується заборгованість у загальному розмірі 3 810,83 доларів США, погашення якої він та його поручитель проігнорували за направленими їм письмовими вимогами від 6 лютого 2017 року.

У червні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просили визнати припиненим зобов`язання позичальника за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року у зв`язку з їх належним виконанням, визнати припиненим правовідносини за договором поруки від 30 березня 2007 року та договором застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, стягнути з банку на користь позичальника безпідставно отримані кошти в сумі 3 298,04 доларів США та незаконно утриману після 16 жовтня 2011 року винагороду на загальну суму 872,00 доларів США, а всього - 4 170,14 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 8 червня 2017 року складає 109 280,24 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що крім кредитного договору та договору поруки для забезпечення виконання зобов`язань позичальника 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з письмової згоди ОСОБА_2 було укладено договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264, предметом якого є автомобіль марки «Opel», 2007 року випуску, легковий седан, кузов № НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 . На протязі дії кредитного договору позичальник належним чином виконував його умови, однак банк неправильно інформував останнього про розподіл щомісячних платежів та примушував до сплати зайвих коштів по кредиту, вилучаючи предмет застави. Наданий банком розрахунок заборгованості містить недостовірні відомості, технічні помилки, суперечить умовам кредитного договору та розрахунковим касовим документам, а тому є неналежним доказом наявності будь-якої заборгованості по кредиту. Зокрема, в порушення вимог закону та умов укладеного договору банком безпідставно збільшено тіло кредиту на 1 000,00 доларів США, не враховано внесених платежів за чотири місяці на загальну суму 1 410,49 доларів США, визначено збільшений розмір процентної ставки, який не погоджувався, проведено невірне нарахування пені, а також зарахування коштів в рахунок винагороди за обслуговування кредиту (комісії), що порушує права позивачів як споживачів банківських послуг. Кредит був повністю погашений ще 23 травня 2013 року року платежем у розмірі 1 500,00 доларів США та після цієї сплати виник надлишок сплачених коштів (переплата) в сумі 298,00 доларів США, втім у зв`язку з погрозами банку забрати автомобіль, позичальником було сплачено ще шість платежів, які кредитор без відповідної підстави прийняв. Загалом переплата по кредиту склала 3 298,04 доларів США.

Позивачі за зустрічним позовом вважають, що договір поруки від 30 березня 2007 року є припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на те, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Відповідно наявних платіжних документів ОСОБА_1 виконав зобов`язання з погашення кредитної заборгованості та сплати пов`язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитним договором, і це виконання прийняте кредитором, у зв`язку з чим відповідно до вимог статей 598, 599 ЦК України є припиненими права і обов`язки сторін, що складають зміст зобов`язальних правовідносин за відповідним договором. Згідно із частиною першою статті 559, частиною першою статті 593 ЦК України з припиненням основного зобов`язання, забезпеченого заставою або порукою, також припиняється порука і право застави рухомого майна. Крім того, на підставі статті 1212 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане повернути позичальнику надміру сплачені кошти в сумі 3 298,04 доларів США та незаконно утриману після 16 жовтня 2011 року винагороду (комісію 0,31 %) на загальну суму 872,00 доларів США, а всього - 4 170,14 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Визнано договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припиненим.

Визнано поруку за договором поруки № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , припиненою.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 170,14 доларів США, як переплату за виконання зобов`язань по кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті послуг експерта 15 730,00 грн - 12 000,00 грн судові витрати, пов`язані з проведення експертиз, у розмірі 27 730,00 грн та по сплаті судового збору у розмірі 1 732,80 грн, а всього на загальну суму 29 462,80 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, банк через представника за довіреністю - адвоката Сокуренко Н.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги за первісним позовом задовольнити, а в задоволенні вимог за зустрічним позовом відмовити.

Аргументація апеляційної скарги зводяться до того, що оскільки відповідно до статті 575 ЦК України іпотека є різновидом застави майна, то з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 645/147/14-ц, правильним способом захисту є визнання застави припиненою, а не визнання договору застави припиненим. Отже, такий спосіб захисту як визнання припиненим договору застави не передбачений чинним цивільним законодавством, є неналежним та неефективним, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Покладаючи в основу судового рішення висновок додаткової експертизи від 31 жовтня 2019 року за № 1296/19-72, суд не звернув уваги на умови кредитного договору, якими було передбачено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, в тому числі у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору. Позичальник не довів, що такі договори не укладалися, приховавши від суду та, відповідно, судового експерта факт укладання договорів страхування від 30 березня 2017 року. Тобто, експертом із суми кредиту були безпідставно виключені кредитні кошти у розмірі 6470,84 доларів США на сплату страхових платежів. Кредитний договір також містить умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме пункт 2.3.1 договору, і позичальник погодився з такими умовами, підписавши кредитний договір власноруч. У даному випадку збільшення відсоткової ставки до 10,08 % річних відбулось 1 листопада 2008 року, тобто до внесення змін до статті 1056-1 ЦК України, якою передбачено заборону зміни фіксованої процентної ставки за договором кредитодавцем в односторонньому порядку. 7 вересня 2010 року процентна ставка була знижена, що жодним чином не порушує права та інтереси позичальника. Крім цього, суд не звернув уваги на те, що після підвищення процентної ставки за кредитом позичальник тривалий час вносив кошти на погашення заборгованості за процентами, тобто знав про збільшення відсоткової ставки за кредитом, а також прийняв такі умови до виконання. Таким чином суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та доказам, які свідчать про прийняття сторонами змінених умов кредитного договору до виконання, та фактично обмежився висновками додаткової судової експертизи, не оцінивши такі висновки в сукупності з іншими доказами по справі та не перевіривши самостійно дійсної суми заборгованості позичальника за кредитним договором.

Суд не звернув уваги на те, що судовим експертом при визначені суми заборгованості порушено умови кредитного договору, зокрема, кошти, які вносилися на погашення заборгованості, мали бути розподілені з урахуванням черговості, встановленої умовами кредитного договору, і частина внесених коштів направлялась на погашення прострочених відсотків та пені, сплата яких передбачена договором, а саме пунктами 3.3, 4.1 кредитного договору. При цьому відповідно до пункту 7.4 кредитного договору згідно зі статтею 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Однак, судовий експерт при «перерахунку» не враховував зазначені умови договору, з яких вбачається як черговість погашення заборгованості, так і обов`язок сплати неустойки та підвищеного розміру відсотків в разі порушення позичальником обов`язку щодо своєчасного внесення коштів на погашення заборгованості. Отже, висновки суду щодо наявності за кредитним договором надлишково сплачених коштів у загальному розмірі 4 170,14 доларів США є недоведеними, а зустрічний позов задоволений в цій частині безпідставно.

Окрім того, кредитний договір між сторонами укладено 30 березня 2007 року, тобто як до ухвалення постанови правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, так і до внесення змін до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визнано нікчемними умови договору про здійснення будь-яких платежів за дії, що не є послугою у розумінні цього закону, тому в силу статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України вказані норми законодавства до спірних правовідносин норми застосуватися не можуть. Суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення статей 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, та дійшов помилкових висновків про звільнення відповідачів як солідарних боржників від обов`язку повернення кредиту, нарахованих відсотків, комісії та пені, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції на основі повно і всебічно досліджених всіх доказів, наявних в матеріалах справи, зроблені справедливі та обґрунтовані висновки, які узгоджуються із нормами чинного законодавства, рішеннями Конституційного Суду України про тлумачення законодавства у сфері споживчого кредитування, судовою практикою Верховного Суду України та викладеними правовими позиціями у його постановах.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого 21 травня 2018 року було змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_2 укладений кредитний договір № k2u4AW01170264, згідно з умовами якого банк зобов`язується надати позичальниковікредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункту 7.1 цього договору. Строк, вид, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору (а.с. 15, 16 т. 1).

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк від 30 березня 2007 року по 27 березня 2014 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 23 020,00 доларів США на наступні цілі:

- купівля автомобіля в сумі 16 218,00 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок автосалона АСФ «Бліц-Авто» АТ «УкрАвто» № НОМЕР_3 в АТ «Брокбізнесбанк»;

- сплата страхових платежів за договором особистого страхування № K2U4LK00036848 від 30 березня 2017 року у момент оформлення кредиту в сумі 162,18 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок страхової компанії «Інгострах»;

- та у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору;

- сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень майна у розмірі 6,80 доларів США на поточний рахунок ДП «Інформаційний центр» МУЮ.

Вказані грошові кошти надаються зі сплатою за користування кредитом:

- відсотків у розмірі 0,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом;

- винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон/виданих готівкою, та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31 % щомісяця в період сплати від суми наданих у кредит коштів при оформленні кредиту;

- відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. даного договору, період сплати вважати період з «20» по «25» числа кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 310,49 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді.

Факт отримання позичальником кредитних коштів, а саме у розмірі 16 218,00 доларів США, що було еквівалентно 81 250,00 грн, шляхом їх перерахування на рахунок автосалону АСФ «Бліц-Авто» АТ «УкрАвто» не заперечувався сторонами та підтверджується заявою на видачу готівки, касовим та меморіальним ордерами від 30 березня 2007 року (а.с. 17, 18 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_2 було укладено договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264, відповідно до якого предметом застави є автомобіль марки «Opel», 2007 року випуску, легковий седан, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 80-82 т. 1).

Крім того, 30 березня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 30 березня 2007 року № k2u4AW01170264, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 23 020,00 доларів США, а боржник повинен виконати взяті на себе зобов`язання (а.с. 19 т. 1).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на 16 січня 2017 року становить 5 329,48 доларів США, що за курсом НБУ складає 147 413,42 грн, з яких: 1 733,16 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 1 669,25 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 158,42 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1 768,65 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 3-6 т. 1).

Як зазначив позивач, законодавством не передбачений обов'язок кредитора вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

У зв`язку з цим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року у загальному розмірі 3 810,83 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 січня 2017 року складає 105 407,56 грн і складається із: 1 733,16 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 1 669,25 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 158,42 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 250,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог та задовольняючи зустрічні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальником не було порушено умови кредитного договору та виконано всі вимоги банку щодо сплати заборгованості по кредиту, однак в процесі виконання умов договору банком допущено помилку в розрахунках, а також безпідставно та з порушенням вимог законодавства здійснено нарахування простроченої суми боргу по тілу кредиту, відсоткам, ставка за якими була самостійно підвищена кредитором без згоди позичальника, та комісії (винагороди), що фактично призвело до надлишку сплачених коштів, які підлягають стягненню з кредитора на користь позичальника як безпідставно набуті. Оскільки є встановленим факт повного виконання зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, вказане дає підстави визнати припиненим договір застави рухомого майна, укладеного між сторонами. При цьому, суд вважав, що порука за договором поруки є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно зі статтями 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За правилами статей 553, 554 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Частинами першою, другою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Застава є також способом забезпечення зобов`язань (частина перша статті 546 ЦК України); у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу», стаття 572 ЦК України).

З матеріалів справи слідує, що спір між сторонами існує з приводу належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 березня 2007 року № k2u4AW01170264, який був забезпечений договором поруки та застави рухомого майна від 30 березня 2007 року. Банк просив стягнути в солідарному порядку з позичальника та поручителя залишкову суму основного боргу з нарахованими відсотками, комісією та пенею, а останні просили визнати припиненими зобов`язання позичальника за цим кредитним договором у зв`язку з їх належним виконанням, визнати припиненим правовідносини за договором поруки та договором застави, а також стягнути з банку на користь позичальника безпідставно отримані (переплачені) грошові кошти.

Отже, предметом доказування у межах даної справи про стягнення заборгованості, є, зокрема, ступінь виконання зобов`язань за кредитним договором в контексті погоджених його умов, обставини щодо розміру заборгованості, а також правомірність дій кожної із сторін при виконанні договору щодо банківського кредитування.

Матеріали справи свідчать, що на підтвердження своїх вимог і заперечень кожна із сторін надала суду розрахунки заборгованості та оплат за кредитним договором, виписки по кредитному рахунку, чеки та квитанції про погашення , заборгованості за кредитом.

Відповідно до вимог статей 263 - 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо, об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За правилами статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Судова економічна експертиза - це процесуальна дія, спрямована на отримання доказів шляхом проведення судовим експертом на основі його спеціальних знань з бухгалтерського обліку, оподаткування та фінансів дослідження об`єктів (первинних документів, облікових регістрів і звітності), які містять інформацію про фактичні дані та обставини справи, що перебуває у провадженні.

У відповідності до частини першої статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Положеннями статті 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням ОСОБА_1 , судом першої інстанції 30 листопада 2017 року було призначено по справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 121-123 т. 2).

Згідно висновку судового експерта від 31 липня 2018 року за № 24416/17-45, по питанню «яка сума коштів фактично сплачена ОСОБА_1 (Позичальник) у валюті кредитування - доларах США, (по сплаті відсотків за кредит, погашення основної суми боргу тощо), на виконання умов Кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» судовим експертом вказано, що з урахуванням того, що не всі копії наданих на дослідження квитанцій у читабельному вигляді, визначити яка сума коштів фактично сплачена ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року згідно квитанцій не видалося за можливе. Згідно даних виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 за період із 30 березня 2007 року по 6 листопада 2017 року проведено погашення заборгованості по кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року на загальну суму 29 226,53 доларів США. При цьому експертом зазначено, що вибірковим зіставленням квитанцій та даних виписки за рахунком НОМЕР_5 встановлено, що не всі платежі (суми зараховані банком (або проведені в день оплати).

По питанню «чи відповідає метод нарахування Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, умовам п. 7.1 Кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 , та викладено в Розрахунку заборгованості, який долучено до матеріалів цивільної справи на підтвердження заявлених позовних вимог?» судовим експертом вказано, що за результатами дослідження розрахунку заборгованості на 16 січня 2017 року встановлено, що розмір відсоткової річної ставки за користування кредитом змінювався наступним чином: за період з 30 березня 2007 року по 28 жовтня 2008 року - 8,04%; за період з 29 жовтня 2008 року по 26 серпня 2010 року - 10,08 %; за період з 27 серпня 2010 року по 26 березня 2014 року - 9,58 %, при цьому відповідно до умов пункту 7.1 кредитного договору, а саме в частині визначення розміру відсотків за користування кредитом, відсоткова річна ставка становить 0,67 % за місяць, відповідно 8,04 % річних (0,67 % * 12 місяців). Враховуючи те, що в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами до умов кредитного договору, визначити чи відповідає нарахування ПАТ КБ «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, умовами 7.1 Кредитного Договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, не видається за можливе.

По питанню «який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов зазначених на момент укладання Кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 ?» судовим експертом вказано, що враховуючи те, що в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, а також те, що будь-яких документів щодо видачі коштів в розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів в матеріалах справи не було в наявності, визначити який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами) згідно умов зазначених на момент укладання кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, не видається за можливе.

По питанню «чи існує надлишок фактично сплачених коштів (переплат) з боку ОСОБА_1 по Кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, за період з 23 травня 2013 року по 25 січня 2014 року, враховуючи здійснені ним платежі згідно з сумами та датами, вказаними в розрахунок оплат по кредитному договору, що здійсненні Позичальником ОСОБА_1 , і якщо так, то на яку суму?» судовим експертом вказано, що в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, будь-яких документів щодо видачі коштів в сумі розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів в матеріалах справи не було в наявності, а також те, що не видається за можливе визначити суму коштів фактично сплачених ОСОБА_1 (не всі копії наданих до дослідження квитанцій у читабельному вигляді), визначити чи існує надлишок фактично сплачених коштів (передплат) з боку ОСОБА_1 по кредитному договорі № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року за період з 23 травня 2013 року по 25 січня 2014 року, враховуючи здійсненні ним платежі згідно з сумами та датами, не видається за можливе (а.с. 128-138 т. 2).

У межах розгляду даної справи, за клопотанням представника відповідачів за первісним позовом 13 грудня 2018 року місцевим судом призначено додаткову судову економічну експертизу, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 184-188 т. 2).

У відповідності до висновку судового експерта від 31 жовтня 2019 року за № 1296/19-72 по питанню «чи існує надлишок фактично сплачених коштів ОСОБА_1 (Позичальник) у валюті кредитування - доларах США (по сплаті відсотків за кредит, погашення основної суми боргу тощо), на виконання умов кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк»?» судовим експертом визначено, що згідно річної відсоткової ставки за користування кредитом - 8,04 %, з урахуванням щомісячної комісії - 51,30 доларів США, розрахунково визначена сума передплати станом на 24 травня 2013 року складає - 363,33 доларів США, станом на 26 квітня 2014 року - 3 363,33 доларів США (без врахуванням суми 930,00 доларів США (29 квітня 2008 року «страховка»).

По питанню «сумою кредиту є кошти в розмірі 16 549,16 доларів США, з яких: сума на купівлю автомобіля 16 218 доларів США, сплата страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту в сумі 162,18 доларів США, сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі 6,80 доларів США, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон, що склало 162,18 доларів США?» судовим експертом визначено, що сумою кредиту станом на 30 березня 2007 року є кошти у розмірі 16 549,16 доларів США, з яких: на купівлю автомобіля - 16 218 доларів США, сума страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту - 162,18 доларів США, сума за реєстрацію в Державному реєстрації обтяження рухомого майна - 6,80 доларів США, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон - 162,18 доларів США.

По питанню «згідно п. 7.1 Кредитного договору договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , річна процентна ставка становить 0,67 % на місяць, що становить відповідно 8,04 % річних і розмір встановленої процентної ставки не змінювався у встановленому законодавством порядку?» судовим експертом визначено, що згідно пункту 7.1 кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року річна процентна ставка становить 0,67 % на місяць, що становить відповідно 8,04 % річних. В матеріалах справи наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами до умов кредитного договору, при цьому матеріали справи не містять додаткової угоди, відповідно до якої сторони домовилися про новий розмір відсоткової ставки.

По питанню «чи є документами, що підтверджують розрахункові взаємовідносини по Кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , виписка ПриватБанку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 (Позичальник), та чеки (квитанції) ПриватБанку, видані ОСОБА_1 (Позичальнику)?» судовим експертом визначено, що виписка ПАТ КБ «Приватбанк» по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , а також чеки (квитанції) банку, видані ОСОБА_1 є документами, що підтверджують розрахункові взаємовідносини по кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року (а.с. 191-204).

Оцінивши встановлені у висновку судово-економічної експертизи обставини, які стосуються спеціальних знань з бухгалтерського обліку, оподаткування та фінансів дослідження об`єктів (первинних документів, облікових регістрів і звітності), які містять інформацію про фактичні дані та обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що висновки, викладені в мотивувальній частині експертного дослідження, містять факти, виявлені в ході її проведення, які мають значення для справи і з приводу яких експерту були поставлені питання, як-от розбіжності в наданих банком розрахунках заборгованості, тобто експертом виявлений факт відсутності заборгованості за тілом кредиту взагалі, що ставить під сумнів правомірність нарахування заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені.

Стосовно простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року у розмірі 1 733,16 доларів США, то суд першої інстанції за результатом оцінки умов кредитного договору та наявних у матеріалах справи письмових доказів, правильно вважав, що вона була нарахована АТ КБ «ПриватБанк» саме у зв`язку з тим, що останній відповідно до пункту 3.3 кредитного договору зараховував кошти, щомісячно отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед для відшкодування витрат/збитків банку згідно пунктів 2.2.9, 2.3.8 цього договору, пені згідно розділу 4 цього договору, простроченої комісії по кредиту, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, а частина суми, що залишилася (у т.ч. сума надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направлялася на погашення заборгованості за кредитом.

Із розрахунку заборгованості за договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року вбачається, що залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) станом на 16 січня 2017 року становив 0,00 грн, а залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 1 733,16 доларів США.

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 30 березня 2007 року по 27 березня 2014 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 23 020,00 доларів США на наступні цілі:купівля автомобіля в сумі 16 218,00 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок автосалону; сплата страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту в сумі 162,18 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок страхової компанії; та у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору; сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 6,80 доларів США на поточний рахунок ДП «Інформаційний центр МЮУ».

Кредитні кошти надавались за умови сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон/виданих готівкою, та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31 % щомісяця в період сплати від суми наданих у кредит коштів при оформлені кредиту, відсотків за довгострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважався період з «20» по «25» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 310,49 доларів США для погашення заборгованості за цим кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді.

За змістом пункту 7.2. кредитного договору, при кредитуванні нових та б/в автомобілів позичальник доручає без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти: в сумі 81 250,00 грн на поточний рахунок автосалону; комісію банку в сумі 162,18 доларів США на рахунок Приватбанку; на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 34 грн на поточний рахунок ДП «Інформаційний центр МЮУ»; на сплату страхових платежів за договором особистого страхування в сумі 812,52 грн на поточний рахунок ЗАТ «СК «Інгострах».

У пункті 7.4. кредитного договору зазначено, що згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З умов кредитного договору вбачається, що кредитні кошти були наданні безпосередньо фізичній особі у споживчих цілях і для її особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою (комерційною) діяльністю, для придбання транспортного засобу, а тому кредитний договір являється договором споживчого кредиту, на який поширюються положення законодавства у сфері захисту прав споживачів, як під час його укладення, так і під час виконання такого договору.

Однак, в кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також немає окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Судовим розглядом встановлено, що банк не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних затвердженої таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, які надаються банками перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону, а також права споживача.

За положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судовим експертом із суми кредиту були безпідставно виключені кредитні кошти у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів, а суд першої інстанції не звернув уваги на умови кредитного договору, якими було передбачено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти, в тому числі у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, не заслуговують на увагу як необґрунтовані.

Пунктом 2.1.3 кредитного договору визначено, що відповідно до даного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України.

Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно пункту 2.2.7 даного договору; здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладення договору(-ів) застави згідно пункту 1.3 даного договору або пред`явлення банком вимог, пов`язаних з особистим страхуванням позичальника.

Відповідно до пункту 2.2.7 кредитного договору позичальник надає банку належним чином оформлені згідно пункту 7.3 цього договору, договору застави, поруки та ін., для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, договір страхування заставного майна (на вимогу банку - у випадку укладання договору застави згідно з пункту 7.3 цього Договору), договір страхування наземного транспорту і договір особистого страхування позичальника (на вимогу банку).

Під «оформленням договорів застави/поручительства належним чином» сторони розуміють: укладання позичальником й/або іншими заставодавцями/поручителями договору(-ів) застави/поруки, їхнє нотаріальне посвідчення (за згодою сторін або відповідно до законодавства), іншу передбачену законодавством або самим договором застави/поруки процедуру реєстрації відносин застави/поруки; письмове узгодження з банком договорів страхування, в тому числі вибір страхувальника, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред`явлення банку підписаних страхувальником договорів страхування й документів, які підтверджують сплату страхових платежів. Письмовим узгодженням банку є віза уповноваженого представника банку на договорах страхування.

У випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до пункту 2.1.3 даного договору.

Позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до пунктів 3.3, 3.8 даного договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2018 року у справі № 630/266/15-ц (провадження № 61-8012св18) зазначено, що «відповідно до копій платіжних доручень, на виконання пунктів 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору та пункту 12.6 договору особистого страхування, пункту 11.7 договору страхування майна, позивач у період з 20 травня 2009 року по 21 травня 2014 року щорічно сплачував страховій компанії страхові премії у визначених указаними договорами сумах у гривні, що еквівалентно на вказані дати за курсом НБУ у загальному розмірі таких платежів у сумі 718,49 доларів США. Доказів, які б свідчили про сплату вказаних страхових премій самим ОСОБА_7, останнім у порушення вимог статті 60 ЦПК України, не надано. Отже, правильними є висновки апеляційного суду, що указані обставини справи та вимоги пунктів 8.1, 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору щодо надання кредиту саме на умовах поновлюваної лінії, зобов`язання банку сплачувати страхові премії у разі ненадання ОСОБА_7 документів, які підтверджують таку сплату особисто ним, свідчать про те, що розмір отриманих відповідачем кредитних коштів з 20 травня 2009 року по 21 травня 2014 року збільшився ще на 718,49 доларів США».

У цій же справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем не надано в суді першої інстанції жодного документального підтвердження того, що він на виконання пунктів 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору у період кредитування ОСОБА_1 сплачував чергові страхові платежі відповідно до договорів страхування від імені позичальника за його дорученням, вимагав від останнього укладення таких договорів та погоджував їх, а сам кредитний договір укладений саме у вигляді непоновлювальної кредитної лінії.

Як стверджував позичальник під час розгляду справи, кредитних коштів на погашення страхових платежів банк не надавав, а він самостійно сплачував страхові платежів і до кредитора не звертався.

З виписок по кредитному рахунку, які були надані сторонами, також вбачається, що початкова сума кредиту значиться у розмірі 16 549,16 доларів США, яка включає в себе: на купівлю автомобіля - 16 218,00 доларів США, сума страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту - 162,18 доларів США, сума за реєстрацію в Державному реєстрації обтяження рухомого майна - 6,80 доларів США, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон - 162,18 доларів США.

В апеляційній скарзі банк просив взяти до уваги та оцінити нові докази у справі, а саме договір страхування наземного транспорту, договір особистого страхування та договір добровільного страхування транспортного засобу, водія та пасажирів від нещасних випадків, цивільної відповідальності (поліс), укладені 30 березня 2007 року.

У відповідності до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Зважаючи на те, що позивачем не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати при зверненні до суду першої інстанції чи у встановлений законом строк під час тривалого розгляду справи та проведення судових експертиз всі наявні у нього докази, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то долучені до апеляційної скарги письмові докази - договори страхування не можуть бути покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції та відхиляються під час перегляду справи в апеляційному порядку.

З наведених вище підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції на підставі висновків судової економічної експертизи із суми наданого кредиту були безпідставно виключені кредитні кошти у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» долучено до позовної заяви документ, який має назву - «Розрахунок заборгованості за договором № к2и4АW01170264 від 30.03.2007, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 16.01.2017р.», в якому відображено наступні дані про умови договору та його виконання: «дата», «кількість днів», «залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», «залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», «% ставка поточна», «% ставка прострочена», «ставка пені», «нарахування % на залишок поточної заборгованості», «нарахування % на залишок простроченої заборгованості», «сплачено %» «загальний залишок заборгованості за %», «сума пені», «сума погашеної пені», «загальний залишок пені» «комісія нарахована», «сплачено комісії», «залишок заборгованості за комісією».

За умовами пункту 7.1 кредитного договору, а саме в частині визначення розміру процентів за користування кредитом, відсоткова річна ставка становить 0,67 % за місяць, тобто 8,04 % річних (0,67% * 12 місяців).

За результатами дослідження розрахунку заборгованості було встановлено, що розмір відсоткової річної ставки за користування кредитом змінювався наступним чином: за період з 30 березня 2007 року по 31 жовтня 2008 року - 8,04 %; за період з 1 листопада 2008 року по 6 вересня 2010 року - 10,08 %; за період з 7 вересня 2010 року по 28 березня 2014 року - 9,58 %.

Згідно із пунктом 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків Україні і у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

За пунктом 2.3.2 кредитного договору за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

Якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12).

Судом встановлено, що рішення про зміну процентної ставки прийнято банком до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

За змістом положень частини першої статті 651 та частини третьої статті 653 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами до умов кредитного договору. Крім того, матеріали справи не містять додаткової угоди, відповідно до якої сторони домовились про новий розмір відсоткової ставки.

Ураховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки із 1 листопада 2008 року, зокрема направлення та/або вручення ОСОБА_1 листа-повідомлення про збільшення процентної ставки за кредитом до 10,08 % річних із 1 листопада 2008 року, а в подальшому її зменшення до 9,58 % із 7 вересня 2010 року, хоча процентна ставка визначена сторонами у договорі на рівні 8,04 % річних, законними та обгрунтованими є висновки суду першої інстанції про недотримання банком процедури повідомлення позичальника про зміну процентної ставки, а відтак і про неправомірність збільшення суми боргу за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 березня 2018 року у справі № 274/3076/13-ц (провадження № 61-25812св18) зазначено, що «встановивши, що умовами пункту 2.3.1. кредитного договору передбачено можливість збільшення процентної ставки за умови повідомлення про це позичальника та за згодою останнього, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності доказів отримання позивачем повідомлення банку про збільшення процентної ставки та надання нею згоди є протиправним збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Доводи відповідача про те, що доказом належного повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки за кредитним договором є те, що банк передав повідомлення до поштового відділення Верховний Суд відхиляє, оскільки під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей (постанова Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у провадженні № 6-813цс15). За відсутності доказів отримання позивачем повідомлення про збільшення процентної ставки доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про належне відповідне повідомлення позивача є безпідставним».

Висновки суду першої інстанції про неправомірність рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку також узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 жовтня 2018 року у справі № 357/16547/15-ц (провадження № 61-33765св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що після підвищення процентної ставки за кредитом позичальник тривалий час вносив кошти на погашення заборгованості за процентами, тобто знав про збільшення відсоткової ставки за кредитом, а також прийняв такі умови до виконання відхиляються колегією суддів як безпідставні, адже з матеріалів справи убачається зміна фіксованої процентної ставки була здійснена банком без згоди і повідомлення позичальника, який виконував свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, сплачуючи обумовлені щомісячні платежі, тоді як банк порушив процедуру зміни таких умов договору та почав нарахування простроченого боргу і змінив порядок зарахування внесених коштів в рахунок погашення кредиту.

Колегія суддів також враховує, що кредитні кошти надавалися позичальнику на строк з 30 березня 2007 року по 27 березня 2014 року.

За даними розрахунку заборгованості за кредитним договором № k2u4AW01170264 станом на 28 березня 2014 року загальний залишок заборгованості за процентами становив 279,65 грн, у той же час станом на 16 січня 2017 року вказана сума збільшилась до 1 669,25 грн.

Тобто, за період з 28 березня 2014 року по 16 січня 2017 року банк нараховував проценти на суму простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 1 733,16 доларів США.

За змістом частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування позиченими грошовими коштами.

Згідно із вимогами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18)дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначені правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), відповідно до яких проценти за кредитом нараховуються лише протягом строку кредитування; якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені статтею 625 ЦК України.

Положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору.

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 8 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 9 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18.

Враховуючи строк надання кредиту, місцевий суд правильно вважав, що АТ КБ «ПриватБанк» нарахувало ОСОБА_1 прострочену заборгованість за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, а саме заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 697,16 доларів США неправомірно.

Щодо нарахованої заборгованості по комісії (винагороди) за користування кредитом у розмірі 158,42 доларів США, то вказана складова суми заборгованості, як і загалом право вимоги на отримання від позичальника такої комісії є також незаконним з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

У пункті 7.1. кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року передбачено, що кредитні кошти надаються позичальникові зі сплатою за користування кредитом, зокрема, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон/виданих готівкою, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31 % щомісяця в період сплати від суми наданих у кредит коштів при оформленні кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. даного договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення суми простроченої заборгованості по нарахованій комісії за кредитне обслуговування у розмірі 158,42 доларів США, суд правильно виходив із того, що позичальнику кредит було надано на споживчі потреби, тому особливості регулювання відносин сторін по справі визначаються не тільки Цивільним Кодексом України та іншими нормативними актами, а ще і Законом України «Про захист прав споживачів».

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Застосовуючи положення рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, колегія суддів дійшла висновку про припинення права банку на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції (постанова Верховного Суду України 16 листопада 2016 року за результатами розгляду справи № 6-1746цс16).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), де зазначено, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними.

У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, умови кредитного договору, визначенні пунктом 7.1., зокрема, про сплату позичальником за користування кредитом, зокрема, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31 % щомісяця в період сплати від суми наданих у кредит коштів при оформленні кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пункту 6.2. даного договору є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду4 травня 2022 рокуу справі № 133/331/17 (провадження № 61-5269св21) та інших судових рішеннях суду касаційної інстанції.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання фінансового інструменту та проведення додаткового моніторингу, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавались позичальнику. При цьому банк нарахував, а відповідач сплатив цю комісію одноразово при отриманні кредиту у вигляді оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту.

Комісія в межах позовних вимог банку до стягнення не підлягає з тих підстав, що згідно з розрахунком банку та деталізованою випискою за спірним кредитним договором, її нарахування здійснювалось після закінчення строку дії кредитного договору, в той час коли банк, як кредитор, позбавлений права нараховувати проценти та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу визначеного цим договором строку кредитування, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих вимог ґрунтується на правильному застосуванні і тлумаченні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник, укладаючи кредитний договір та підписуючи його, взяв на себе зобов`язання в тому числі сплачувати комісію за кредитне обслуговування, не заявляв додаткових вимог щодо умов зазначеного договору, зокрема, порядку сплати та розміру комісії, в подальшому здійснював її оплату, а також, що суд фактично розглянув законність окремих частин кредитного договору, хоча таких позовних вимог заявлено не було - є необґрунтованими і не впливають на правильність рішення в цій частині.

У постановах Верховного Суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) та від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним»».

Отже, нікчемний правочин є недійним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Зокрема, такі умови (обставини), які свідчать про недійсність правочину (нікчемність), встановлені нормами ЦК України або іншими нормативно-правовими актами.

За наведених обставин ОСОБА_1 платежі по комісії, які безпідставно нараховані банком на підставі нікчемних умов кредитного договору, підлягали зарахуванню у рахунок погашення загальної суми заборгованості.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про безпідставність нарахованої АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 1 826,63 доларів США.

Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем за первісним позовом не доведено достовірність нарахування пені на підставі пункту 4.1 кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідачем було порушено зобов`язання передбачене цим договором щодо своєчасної сплати щомісячних внесків в рахунок погашення кредиту. При цьому відповідачем було надано належні та допустимі докази (чеки, квитанції, виписки), які свідчать про відсутність порушеного зобов`язання на день закінчення дії кредитного договору.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів відзначає, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № k2u4AW01170264 станом на 28 березня 2014 року загальний залишок пені за порушення строків розрахунків становив 33,18 грн, водночас станом на 16 січня 2017 року вказана сума збільшилась до 1 773,65 доларів США, з яких банком списано 5,00 доларів США.

Відтак, за період з 28 березня 2014 року по 16 січня 2017 року банк нараховував пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 1 768,65 доларів США, з яких просив стягнути з позичальника тільки 250,00 доларів США.

Проте, як вказувалось вище, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, а в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Виходячи з вищевикладеного, розглядаючи спір у вказаній справі, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами і здобутих доказів, які належним чином оцінені, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини у сфері кредитування, та встановивши відсутність заявленої суми заборгованості за кредитним договором станом на 16 січня 2017 року з урахуванням сплачених протягом всього періоду кредитування позичальником коштів, які кредитором неправомірно зараховувались навідшкодування витрат/збитків банку, прострочених пені, комісії (винагороди), збільшених відсотків та заборгованості за тілом кредиту, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для солідарного стягнення вказаної заборгованості з відповідачів в судовому порядку на користь позивача.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, переплата за кредитним договором від 30 березня 2007 року № k2u4AW01170264 склала 3 298,04 доларів США, а незаконно утримана після 16 жовтня 2011 року винагорода (комісія у розмірі 0,31 %) становила 872,00 доларів США, а всього - 4 170,14 доларів США.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не було порушено умови кредитного договору та виконано всі вимоги банку щодо сплати заборгованості по кредиту, однак в процесі виконання умов договору АТ КБ «ПриватБанк» допущено помилку в розрахунках, а також безпідставно та з порушенням вимог законодавства здійснено нарахування простроченої суми боргу по тілу кредиту, відсоткам, ставка за якими була самостійно підвищена кредитором без згоди позичальника, та комісії (винагороди), що фактично призвело до надлишку сплачених коштів у розмірі 4 170,14 доларів США, які підлягають стягненню з кредитора на користь позичальника як безпідставно набуті.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд не врахував пункт 7.4 кредитного договору, яким передбачено, що згідно зі статтею 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, є необґрунтовані, адже як вірно встановлено судом і підтверджено проведеними у справі економічними експертизами, порушення зазначених вище пунктів під час погашення наданої суми кредиту не відбулось, а прострочена заборгованість виникла саме внаслідок дій самого кредитора щодо самостійної зміни істотних умов договору та включення до нього умов, що суперечили вимогам чинного законодавства.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із статтею 3 Закону України «Про заставу» застава застосовується у разі забезпеченні будь-якої дійсної існуючої вимоги, або вимоги, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначає Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

За змістом положень статті 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 574 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Виходячи з положень статті 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припинення забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна: в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави: в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Застава має похідний характер від основного зобов`язання, що забезпечується нею, вона втрачає чинність з припиненням основного зобов`язання, незалежно від підстав такого припинення.

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого заставою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором застави, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зважаючи на предмет та обґрунтування зустрічних позовних вимог та встановлені обставини за первісним позовом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність того факту, що позичальником в повному обсязі виконано зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», які виникли на підставі кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, що у свою чергу дає підстави визнати припиненою заставу, що виникла на підставі договору застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Зазначене узгоджується із висновком, що міститься у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16 (провадження № 14-88цс19).

Разом з тим, зі змісту резолютивної частини оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції визнав саме договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року припиненим, що не передбачено чинним законодавством.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) зроблено висновок, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За таких обставин позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим».

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши у мотивувальній частині свого рішення наявність підстав для визнання припиненої застави, що виникла на підставі договору застави № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, помилкового визначив у резолютивній частині рішення такий спосіб захисту прав та інтересів позивачів за зустрічним позовом як припинення самого договору застави рухомого майна.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення четвертого абзацу його резолютивної частини з вказівкою про визнання застави за договором застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , припиненою.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання поруки за договором поруки № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року припиненою, суд першої інстанції, керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, дійшов висновку, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 щодо початку перебігу строку для пред`явлення позову зазначено, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-691цс16, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

Судом встановлено, що кредитний договір між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено 30 березня 2007 року, строк дії договору встановлено до 27 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 12 укладеного між кредитором та поручителем ОСОБА_2 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином, у пункті 12 договору поруки визначено, що сторони дійшли згоди, про припинення поруки за цим договором після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Як свідчать матеріали справи, лише 6 лютого 2017 року за вих. № 30.1.0.0/2-70330К2U4L278 ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу позичальника і поручителя вимоги щодо погашення заборгованості з повідомленням про те, що існує прострочена заборгованість за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, яка становить 5 415,37 доларів США 37 центів та яку вони повинні погасити у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цієї вимоги, а у разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк на підставі статті 1050 ЦК України повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а.с. 8-13 т. 1).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється саме після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, і лише у разі, якщо такий строк не визначено в договорі, то застосовується шестимісячний строк для припинення поруки.

Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов`язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.

Враховуючи умови договору поруки про її припинення після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, а це 27 березня 2014 року, незважаючи на пред`явлену вимогу, то порука ОСОБА_2 припинилась саме з 29 березня 2019 року.

Із позовом до суду про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя позивач звернувся 6 березня 2017 року, тобто через місяць після пред`явлення вимог про погашення кредиту, тому колегія суддів вважає, що зобов`язання поручителя за кредитним договором не припинились відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України за будь-яких умов.

Наведене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 520/14564/15-ц (провадження № 61-6782св18) та від 7 липня 2021 року у справі № 175/2251/16-ц (провадження № 61-3482св21).

Колегія суддів також зауважує, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція також висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

З огляду на вказане, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, оскільки не врахував та не дав належної оцінки наведеним умовам договору поруки з метою встановлення строку дії поруки у відповідності до положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Утім, вказані порушення не призвели до неправильно вирішення справи в частині визнання поруки припиненою, адже згідно із частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, зважаючи на встановлений факт виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі та відсутності обґрунтованої заборгованості за ним, колегія суддів дійшла висновку про те, що зобов`язання поруки за договором поруки від 30 березня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , є припиненими на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк»підлягає частковому задоволенню, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року відповідно до статті 376 ЦПК України - зміні шляхом викладення четвертого і п`ятого абзацу його резолютивної частини у редакції, що відповідає наведеним вище мотивам постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у вигляді сплаченого банком судового збору за подання апеляційної скарги у справі немає, оскільки рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного та задоволення зустрічного позову залишається без змін, а змінюються лише мотиви визнання поруки припиненою та виправляється помилка у резолютивній частині рішення щодо визнання застави припиненою.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року змінити, виклавши четвертий абзац його резолютивної частини в такій редакції.

Визнати заставу за договором застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припиненою.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній