Справа № 199/2310/22
(2/199/1497/22)
РІШЕННЯ

іменем України

01.11.2022

м. Дніпро

справа №199/2310/22

провадження № 2/199/1497/22

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

секретаря судового засідання Терентієвої Я.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - Дніпровська міська рада

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на 3/40 частини домоволодіння за набувальною давністю, -

за участю учасників справи:

представника позивача адвоката Боровик Л.О.

представника відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на 3/40 частин домоволодіння, зазначивши, що є власником 17/40 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 12.11.1996 Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2005, решта домоволодіння, а саме 3/40 частини, як стало відомо позивачу у 2021 році юридично на підставі договору на право забудови та безстрокового користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 04.12.1950 рахуються за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач та ОСОБА_2 свої частини домоволодіння придбали у наступного за ОСОБА_4 власника ОСОБА_5 , що підтверджується правовстановлюючими документами. Спірне домоволодіння розташовано на неприватизованій земельній ділянці. Після придбання позивачем у власника ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу 17/40 частин спірного домоволодіння у 1993 році, вона переїхала мешкати до вищевказаного домоволодіння де і була зареєстрована. Фактичного поділу домоволодіння в натурі на той час не було. Проте, ще до придбання позивачем її частини домоволодіння склався певний порядок користування. Умовно одну частину домоволодіння вважали квартирою один, а іншу частину домоволодіння квартирою два. Квартиру один придбала позивач. Квартири один та два були не рівними за площею і позивач вважала, що ОСОБА_2 придбав всю іншу частину що лишалась до одиниці. В квартирі два мешкали родичі власника ОСОБА_5 і в подальшому ОСОБА_5 продав квартиру два відповідачу ОСОБА_2 .

До придбання позивачем її частини, домоволодіння до 1993 року складалося з житлового будинку літ. А-1 та прибудов, які на цей час мають означення А2-1 та частини прибудови А3-1 (а саме: з кухні 10,4 кв.м., ванної кімнати 4,1 кв.м., туалету 6,7 кв.м. та трьох житлових кімнат, площею: 7,7 кв.м., 12,5 кв.м. та 22,3 кв.м.). Після придбання позивачем своєї частини домоволодіння вона облаштувалася в житловій кімнаті площею 22,3 кв.м. Згодом, рішенням виконкому АНД району у 1996 році позивачу було надано дозвіл на будівництво прибудов А3-1, А4-1 та гаражу I, у зв`язку з чим збільшено житлову та загальну площу будинку на 141,4 кв.м. (загальна) 42,5 кв.м. (житлова). Таким чином після 1996 року домоволодіння мало два окремі виходи та фактично було поділено навпіл і площа домоволодіння збільшилася шляхом прибудови до будинку низки прибудов, які узаконені за позивачем.

У 2005 році відповідач ОСОБА_2 придбав Ѕ частину домоволодіння і також переїхав мешкати до будинку і позивач вважала, що іншим власником 23/40 частини домоволодіння є відповідач ОСОБА_2 .

Приблизно наприкінці 2021 року позивач забажала упорядкувати право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з чим з`ясувала, що без другого співвласника не зможе приватизувати земельну ділянку. Вказане стало підставою для звернення до відповідача ОСОБА_2 , який погодився на приватизацію земельної ділянки та надав позивачу копії своїх документів підтверджуючих його право власності. На стадії виготовлення технічної документації на відведення земельної ділянки у власність, позивача було повідомлено спеціалістом по виготовленню технічної документації, що спірне домоволодіння не становить одиницю, оскільки відсутні документи на право власності на 3/40 частини домоволодіння. Позивач звернулася до ОСОБА_2 для з`ясування цього питання, який її повідомив, що завжди вважав її власником 1/2 частини домоволодіння, оскільки в нього 1/2 частина.

Вищевказані обставини стали підставою звернення позивача за юридичною допомогою до адвоката. На підставі отриманих відповідей стало відомо, що власником 3/40 частин домоволодіння є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору на право забудови від 1950 року, який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №1372, спадкова справа після смерті якого не заводилась.

Частина домоволодіння, що юридично належить ОСОБА_4 є незначною, проте на цю незначну частку на протязі великого проміжку часу ніхто не претендував, до будинку не з`являвся та не доглядав. Позивачем вказано, що при співставленні правовстановлюючих документів позивача та відповідача ОСОБА_2 - рішення виконкому АНД району № 605/5 від 20.12.1996 та технічного паспорту від 26.08.2005 можна дійти висновку, що домоволодіння було поділено навпіл і облаштовано двома окремими виходами. Позивач вважає, що якщо розподілити житлову площу будинку до будівництва позивачем прибудов, тобто до 1996 року, то вона користувалася частиною, що належить ОСОБА_4 - кімнатою 22,3 кв.м., ванною кімнатою 4,1 кв.м. та туалетом 6,7 кв.м., що за площею складає 33,1 кв.м., а відповідач ОСОБА_2 - кухнею 10,4 кв.м. та двома житловими кімнатами 7,7 кв.м. та 12,5 кв.м., що загалом становить 30,6 кв.м. Після придбання позивачем у 1993 році частини домоволодіння саме вона користується 3/40 частинами площі у спірному домоволодінні, що належать юридично ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що оскільки вона близько тридцяти років тому несвідомо приєднала до своєї частини домоволодіння і частину ОСОБА_4 і весь цей час користується фактично Ѕ частиною домоволодіння, то саме за нею має бути визнано право власності за набувальною давністю. Проте, оформити юридично свої права на нерухоме майно, в тому числі і приватизувати земельну ділянку, а також здійснювати інші права власника, вона не має можливості, іншим шляхом ніж звернення до суду.

Враховуючи вище викладене, позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 3/40 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 10 червня 2022 року по даній справі відкрито провадження, призначено до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження та за клопотанням позивача витребувано наступні докази - з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) інформацію про реєстрацію актових записів, а саме:

-про реєстрацію шлюбу/ів та у разі припинення шлюбу/ів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє місце реєстрації якого АДРЕСА_1 (із зазначенням у разі наявності ПІБ особи/осіб з якими укладалися/припинялися шлюби, дати, число, місяць, рік їх народження та у разі наявності смерті, а також номери всіх актових записів;

-про народження/смерть дійте ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із зазначенням у разі наявності ПІБ дітей, дати (число, місяць, рік) їх народження та у разі наявності смерті номери всіх актових записів. Витребувано з державного нотаріального архіву Дніпропетровської області посвідчену належним чином копію спадкової справи №254/80 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якого були видані два свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , які були видано 30.05.1980 (реєстровий номер 2-1954), а також 17.06.1980 (реєстровий номер 1-751).

Ухвалою суду від 09 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача адвоката Боровик Л.О. витребувано з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) інформацію про реєстрацію актових записів про смерть:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ,

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 ,

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 ,

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , у разі наявності.

Витребувано з Шостої дніпровської державної нотаріальної контори посвідчену належним чином копію спадкової справи №624/2013 після ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Ухвалою суду від 31 серпня 2022 року по даній справі підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Боровик Л.О. підтримала позовні вимоги та надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Звернула увагу суду на те, що протягом тривалого часу ніхто не претендував на спірні 3/40 частин домоволодіння, як спадкоємці ОСОБА_4 , так і Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради. Позивач, як і відповідач ОСОБА_2 у зв`язку із ситуацією, яка виникла, не можуть реалізувати своє право приватизації земельної ділянки. Крім того, частка, яка юридично належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є незначною, позивач тривалий час користується нею добросовісно, відкрито, сплачує комунальні послуги та встановлені податки.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. До суду надав заяву з письмовими поясненнями де зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, вказав що описані в позові обставини підтверджує та повністю підтримує позовні вимоги та у зв`язку з похилим віком просив справу розглядати без його участі.

Представник відповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради Михайлюк Т.О. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, підтримавши наданий письмовий відзив та просила у позові відмовити з підстав викладених у відзиві на позов, врахувавши, що позивач не довела добросовісність користування.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_3 , врахувавши письмові пояснення відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що домоволодіння розташоване за адресою - АДРЕСА_1 юридично належить: 17/40 частин домоволодіння позивачу ОСОБА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 12.11.1996, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-4196, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 559 за реєстровим № 73; Ѕ частина домоволодіння відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2005, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., реєстровий № 3308, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 10970501; 3/40 частин домоволодіння ОСОБА_4 на підставі договору на право забудови та безстрокового користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 04.12.1950 Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 9214, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 14 за реєстровим № 74, що підтверджується інформацією КП «ДМБТІ» ДМР за № 1521 від 07.02.2022.

З листа управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02.02.2022 № 738/299-22, станом на 01.01.2013 право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі земель не зареєстровано.

Згідно технічного паспорту КП ДМБТІ від 26.08.2005 домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 складається з: А-1 житловий будинок з прибудовами: А2-1, А3-1, А4-1, загальною площею 141,4 кв.м., житловою 42,5 кв.м., допоміжна 98,9 кв.м., В,Г сараї, Д,Е вбиральні, № 1-8 споруди.

З копії паспорта позивача та будинкової книги на домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована у спірному будинку з 20.04.1993.

З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР № 1521 від 07.02.2022 вбачається, що позивач ОСОБА_1 стала власником 17/40 частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.1993.

Згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська Дніпропетровській області № 605/5 від 20.12.1996 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво прибудов до житлового будинку та гаражу за адресою - АДРЕСА_1 .

З відповіді Центрального відділу ДРАЦС ПСМУМЮ (м. Дніпро) № 1190/05.1-42 від 19.04.2022 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №1372.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29.01.2022 вбачається що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.

Водночас, з копії спадкової справи, яка надійшла з державного нотаріального архіву Дніпропетровської області, відкритої після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що спадкову справу № 40/79 заведено на підставі заяви його дружини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрованої за адресою - АДРЕСА_1 на грошовий вклад. Окрім ОСОБА_6 на грошовий вклад є ще два спадкоємця - дві доньки: ОСОБА_7 , яка мешкає за адресою - АДРЕСА_2 та ОСОБА_8 , яка мешкає за адресою - АДРЕСА_3 . Також в спадковій справі містяться копії: свідоцтва про укладання шлюбу № 431 від 22.04.1941 ОСОБА_4 з ОСОБА_6 виданим російською мовою, пряма мова «Амур-Н-Днепровское Районное бюро закс»; свідоцтво про народження ОСОБА_8 № НОМЕР_1 від 16.10.1956, де в графі матір вказано ОСОБА_10 , а батьком ОСОБА_4 , виданого російською мовою, пряма мова «Амур-Н-Днепровское Районний рай ЗАГС гор. Днепропетровск»; свідоцтво про народження ОСОБА_11 НОМЕР_2 від 01.07.1949, де в графі матір вказано ОСОБА_10 , а батьком ОСОБА_4 , виданого російською мовою, пряма мова «Амур-Н-Днепровское Районний рай ЗАГС гор. Днепропетровск»; свідоцтво про шлюб ОСОБА_11 НОМЕР_3 від 31.10.1951, виданого російською мовою, пряма мова «Амур-Н-Днепровское Районний рай ЗАГС гор. Днепропетровск». Після укладання нею шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_12 ; свідоцтво про шлюб ОСОБА_13 НОМЕР_4 від 22.07.1962, виданого російською мовою, пряма мова «Амур-Н-Днепровское Районний рай бюро ЗАГС гор. Днепропетровск». Після укладання шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_14 .

Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини на частину спірного домоволодіння ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у встановлений законом строк не звертались, проте його дружина ОСОБА_6 була зареєстрована разом з ним на день його смерті, тобто прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном відповідно до ст. 529, 548,549 ЦК УРСР, який діяв на той час.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла, що підтверджується відповіддю Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 12.08.2022 №2039/05.1-42 про наявність актового стану про смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 26.07.2022 вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилась (а.с.60).

Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач з 1993 року (близько 30 років) зареєстрована, проживає та є юридичним власником 17/40 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується другим співвласником спірного домоволодіння ОСОБА_2 , якому належить 1/2 частина вказаного домоволодіння.

З технічного паспорту від 26.08.2005 вбачається що домоволодіння фактично поділено навпіл на дві квартири та має два окремі виходи.

Інші 3/40 частини домоволодіння юридично належить ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 стала його дружина ОСОБА_6 , яка на час смерті чоловіка була зареєстрована разом з ним за однією адресою, що зазначено в її заяві про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , данні які встановлені нотаріусом при заведенні спадкової справи та прийняла спадщину у відповідності до ст. 529, 548,549 ЦК УРСР.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто протягом часу з 1978 року (дата смерті ОСОБА_4 ) по 1991 рік (дата її смерті) мала можливість заявити свої права на 3/40 частин вказаного домоволодіння протягом 13 років, що не зробила.

Після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась.

Заперечуючи проти позову, відповідач територіальна громада в особі Дніпровської міської ради доказів того, що спірна частина домоволодіння визнана відумерлою або територіальна громада до дня пред`явлення цього позову заявила права на спірну частину домоволодіння, суду не надано.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 2 ст. 325 ЦК України встановлено, що фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, кожна особа вправі бути власником та мирно володіти будь-яким майном, окрім майна, що вилучене із цивільного обороту, а право власності набувається у будь-який спосіб, окрім прямо заборонених законом, крім того, ЦК України підкреслює презумпцію правомірності набуття права власності.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Положеннями пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим.

Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду №910/17274/17 від 14.05.2019.

Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно з вимогами ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Викладене свідчить про те, що відсутність права власності на 3/40 частин домоволодіння перешкоджає позивачці здійснити своє право на приватизацію своєї земельної ділянки та відповідно здійснювати в повному обсязі права власності на належні їй 17/40 частин домоволодіння. Іншим шляхом крім визнання права власності на 3/40 частин домоволодіння та відповідного здійснення в повному обсязі інших прав власника вона не має можливості. Крім того не визнання за позивачем права власності на 3/40 частин домоволодіння порушує її права на мирне володіння, користування та розпорядження належної її власності у вигляді 17/40 частин домоволодіння.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплене на конституційному рівні принципом непорушності права власності. (ст. 41 конституції України).

Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст. 1 Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності.

Згідно зі ст.15 ЦК України суб`єктивне право має бути захищено в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини по справі "Кечко проти України" (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 у справі "Пайн Велів Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.75 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Виходячи з вищевикладеного, суд зауважує, що позивач добросовісно заволоділа спірним нерухомим майном, близько 30 років, тобто тривало, відкрито та безперервно володіє та користується ним, іншого шляху захистити своє право власності не має, а також у зв`язку з тим, що законом не передбачено обмежень чи заборон щодо набуття права власності на таке майно, суд вбачає усі правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за необхідне визнати за нею право власності за набувальною давністю на 3/40 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на 3/40 частини домоволодіння за набувальною давністю - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною власністю на 3/40 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 та складається з: А-1 житловий будинок з прибудовами: А2-1, А3-1, А4-1, загальною площею 141,4 кв.м., житловою 42,4 кв.м., допоміжна 98,9 кв.м., В,Г сараї, Д,Е вбиральні, №№1-8 споруди та раніше належали ОСОБА_4 .

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2022 року.

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання АДРЕСА_4 .

відповідач - Дніпровська міська рада, , місце знаходження пр. Дм. Яворницького, 75, м.Дніпро, 49000.

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання АДРЕСА_4 .

Суддя О.Б. Подорець