Провадження № 2/369/1938/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/12113/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

01.09.2022 року позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 , в якому просила суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступні роботи та товари загальною вартістю 677 000 грн, придбані за кошти сімейного бюджету подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.07.2020 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області розірвано шлюб між сторонами, що був зареєстрований 10.06.2016 року Києво-Святошинським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Київській області, актовий запис № 175.

Позивач вказує, що фактичні сімейні відносини з відповідачем ОСОБА_4 почалися з лютого 2016 року. Спочатку сторони проживали у квартирі батьків відповідача, після чого орендували окрему квартиру у АДРЕСА_1 .

17.08.2010 року ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а 02.03.2017 року було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_4 на вказану квартиру.

Станом на 17.08.2010 року, квартира відповідача перебувала у стані «після завершення будівельних робіт», тобто для використання квартири відповідача за цільовим призначенням, необхідно було провести значний обсяг ремонтно-будівельних та оздоблювальних робіт, придбати та встановити необхідне обладнання, меблі, тощо.

Житловий будинок АДРЕСА_3 , де знаходиться квартира відповідача, був введений в експлуатацію 10.06.2016 року.

Позивач вказує, що починаючи з лютого 2016 року, за спільні кошти фактичного подружжя сторін, для значного обсягу ремонтно-будівельних та оздоблювальних робіт у квартирі відповідача, придбання та встановлення у квартирі відповідача необхідного обладнання, було придбано необхідний обсяг робіт та будівельних матеріалів, обладнання, меблів, тощо, що станом на момент звернення до суду перебувають у квартирі відповідача.

На підставі вище наведеного, позивач вказує, що на її переконання, зазначені вище роботи та товари, що перебувають у квартирі відповідача, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя позивача з відповідачем.

Позивач вказує, що крім грошових коштів, що належали особисто їй на оплату придбання зазначених вище робіт та товарів для квартири відповідача, позивачем було також витрачено й грошові кошти, які їй подарувала мати, загалом в сумі 58 000 грн.

Зазначені кошти було витрачено на придбання холодильника, шпалер, бойлеру, оздоблювальних матеріалів тощо.

Зокрема, за спільні грошові кошти колишнього подружжя сторін, для квартири відповідача, сторонами було придбано наступні роботи та товари: машинна штукатурка стін по всій квартирі, розводка електрики по всій квартирі з придбанням необхідних матеріалів, бетонна стяжка підлоги по всій квартирі, ремонт та облаштування стін, придбання та наклеювання шпалер по всій квартирі, ремонт стелі та облаштування натяжної стелі, ремонт та облаштування санітарного вузла, з придбанням необхідних матеріалів та обладнання, ремонт та облаштування ванної кімнати у квартирі, з придбанням необхідних матеріалів та обладнання, придбання та встановлення вхідних та міжкімнатних дверей у квартирі відповідача, придбання та встановлення плитки у кухні та коридорі квартири відповідача, придбання та встановлення радіаторів по всій квартирі відповідача, придбання та встановлення меблів у місцях загального користування та кімнатах квартири відповідача, придбання технічного приміщення у коридорі під`їзду квартири відповідача.

22.10.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі.

09.02.2022 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що вважає позовну заяву позивача необґрунтованою, а доводи викладенні в ній такими, що не відповідають дійсності, так як є надуманими та спростовуються доказами доданими до відзиву.

Крім того, відповідач пояснив, що у зв`язку з тим, що будинок не був введений в експлуатацію, а відповідач проживав до укладення шлюбу в будинку батьків, та не ніс особистий тягар затрат на комунальні платежі, харчування і т.п., відповідач мав змогу на частину коштів із заробітної плати здійснювати по можливості поступову закупку будівельних матеріалів для ремонту.

Відповідач також зазначив, що його батько змушений був продати належний йому автомобіль nisan maxima, так як всіма силами бажав допомогти йому завершити оздоблювальні ремонтні роботи у квартирі.

Крім того, відповідач відзначив, що не погоджується з твердженнями позивача, що за її безпосередньою участю в квартирі були встановленні міжкімнатні двері разом з усіма необхідними додатками, так як зазначені двері були встановлені лише у березні 2020 року за рахунок цивільної дружини відповідача ОСОБА_5 , що підтверджується копією договору постачання № 1702/0220 від 18.02.2020 року.

Звертав увагу суду, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили її доходи за зазначений період перебування у шлюбі.

Зауважував, що з метою заощадження коштів, ремонтні роботи в квартирі проводилися власними силами відповідача, батька відповідача та їх друзів без участі сторонніх підрядників.

Також, відповідач зауважив, що позивачкою не надано доказів на підтвердження доводів щодо часткової закупки товарів та проведення ремонтних робіт на кошти, надані мамою позивачки.

Звертав увагу суду, що деякі з перерахованих позивачем в позовній заяві робіт, які позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, зокрема штукатурка стін та стяжка підлоги, вже була здійснена забудовником.

22.02.2022 року позивачем в судовому засіданні надано відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що у відзиві відповідача наведено ті обставини, що не відповідають дійсності, є надуманими, не правдивими та спростовуються доказами, що додані до позовної заяви.

07.07.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Таким чином між сторонами склалися правовідносини, щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються Сімейним кодексом України.

За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст. 69 ч. 1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

В позові позивач вказує на те, що під час шлюбу було придбано спільне майно, згідно переліку який наведений в позовній заяві, в тому числі ремонт ванної кімнати та сантехніка, встановлення міжкімнатних дверей, загальноремонтні роботи (настил підлоги, вирівнювання стін, повне встановлення електричної проводки) знаходилось та залишилось в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 сторони уклали шлюб 10.06.2016 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №175,

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.07.2020 року у справі № 369/12919/19 шлюб було розірвано.

17.08.2010 року ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а 02.03.2017 року було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_4 на вказану квартиру.

Надаючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставин справи, суд виходить з наступного.

Враховуючи те, що ремонтні роботи не є майном в розумінні ст. 190 ЦК України, та їх результат у вигляді ремонту є невід`ємною частиною квартири, то суд доходить до висновку про те, що ремонт (ремонті роботи) не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12.05.2020 року у справі №243/5477/15-ц.

Доказів на підтвердження того, що перелічене в позові майно (побутова техніка, меблі, предмети інтер`єру тощо) було наявне на час припинення спільного ведення господарства, джерела та час придбання такого майна, позивачем не надано.

За загальним правилом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга ст. 364 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від у справі №344/1770/14-ц, в постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року у справі № 6-1752цс15.

Відповідно до п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивач не заявляє вимоги про поділ майна в натурі.

Доказів того, що майно, яке перелічено в позові є неподільним, на час розгляду справи знаходиться у володінні чи користуванні відповідача, доказів, що відповідач відчужив чи використав майно на свій розсуд чи приховав його, позивачем не надано.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підвереджувати іншими засобами доказування.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, недоведеними, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю, недоведеністю.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у висновку викладеному у постанові від 20.10.2020 року у справі № 14-114цс20 зазначає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважує, зокрема, на такі висновки.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

За змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Позивач не надано доказів на підтвердження того, що її внесок у ремонтні роботи та в оплату частини кредитної заборгованості за період перебування у шлюбі у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення зазначених ремонтних робіт та оплати щомісячних платежів не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, обставини справи свідчать, що позиція позивача у цій справі є необґрунтованою та нівелює гарантії соціального захисту відповідної категорії осіб.

Допитані у судовому засіданні, заявлені позивачем свідки: ОСОБА_1 (позивач по справі), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не підтвердили той факт, що виконанні ремонтні роботи в квартирі відповідача та облаштування квартири відповідача є спільним майном подружжя. Надали інформацію про те, що відповідачу надавались кошти, проте переконливих, конкретних фактів, які б підтвердили даний факт суду не надали.

Свідки заявлені відповідачем ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 свідчили про протилежне, зазначали, що відповідачу кошти на ремонт квартири надавав його батько, міжкімнатні двері були встановлені за рахунок коштів цивільної дружини відповідача, а безпосередньо ремонтні роботи виконувалися друзями та родичами відповідача задля економії коштів.

За наслідком встановлених обставин, суд критично ставиться до показів свідків, оскільки ними надавались суперечливі покази, діаметрально протилежні висновки щодо одних і тих же обставин у розрізі поставлених питань та у рамках сторони спору за клопотанням якої вони були викликані.

Враховуючи зазначене та сукупність обставин у даній конкретній справі суд, керуючись принципом розумності як однією з загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), враховуючи принцип верховенства права, виходячи із завдання цивільного судочинства та застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат підлягає вирішенню у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України.

Судовий збір на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача не стягується та покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Інформація про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.10.2022 року.

Суддя А.В. Янченко