Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8839/20 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/8839/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 серпня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТзОВ «ВЕЛЛФІН» або товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 48 339 грн, яка складається з: основного боргу - 1 100 грн., заборгованості за відсотками - 22 493 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 24 746 грн.

Позов обґрунтовувало тим, що 13 червня 2017 року між ТзОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладений договір позики №206101 в електронній формі, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 1 100 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування нею. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим утворилася вищевказана заборгованість.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17 серпня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики від 13 червня 2017 року №206101 у сумі 48 339 грн та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розгляд справи здійснено за його відсутності. Про час та місце розгляду справи він не повідомлявся, чим був позбавлений можливості надати докази, висловити свої доводи, міркування та заперечення щодо позовних вимог. Також посилається на те, що договір позики з юридичною особою має бути укладено обов`язково в письмовій формі. Він договір в особистому кабінеті не підписував і не укладав. До позову не додано графіку розрахунків, який вказаний у договорі, та розрахунок сум, які просить стягнути з нього позивач. Із долученої довідки щодо заборгованості за договором не зрозуміло, в який спосіб здійснено розрахунок заборгованості. Крім того, не додано доказів отримання ліцензії на надання фінансових послуг, в тому числі на надання позики. ТзОВ «ВЕЛЛФІН» не є фінансовою установою, яка може надавати такі позики. Водночас заявляє про те, що закінчився строк позовної давності для стягнення заборгованості та суд при ухваленні рішення не взяв до уваги висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи вважаються повідомленими. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до положень частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився. Договір позики укладений та підписаний в електронній формі, сторони узгодили питання щодо розміру відсотків, які підлягають стягненню у разі неповернення боргу в строк дії договору. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, а тому дійшов переконання, що заборгованість відповідача станом на 22 липня 2020 року становить 48 339 грн.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію».

Встановлені під час розгляду фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТзОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст.641,644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 13 червня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладений договір позики №206101 в електронній формі (а.с.19-27).

За умовами п.1.1 вищевказаного договору позики позикодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 1 100 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Строк позики за цим договором складає десять днів, позика має бути повернута до 23 червня 2017 року (пункт 1.3 договору позики).

Відповідно до п.1.4 договору позики договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником.

ТзОВ «ВЕЛЛФІН» на картковий рахунок ОСОБА_1 перерахувало 1 100 грн., що підтверджується повідомленням ТзОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТзОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайр здійснює зарахування коштів, згідно з договором про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3 (а.с.30-32).

Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що договір між сторонами не укладався.

Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що строк та проценти за користування позикою обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах: протягом строку позики, встановлених п.1.3 договору, розмір основних процентів складає 1,8% від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,8% від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 договору. У разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений пунктом 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити два проценти від суми позики за кожен день прострочення.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1 договору.

Згідно з визначеним сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 23 червня 2017 року в сумі 1 298,20 грн, з яких: 198,20 грн. сплата процентів за користування позикою за період із 13 червня 2017 року по 23 червня 2017 року; сума позики 1 100 грн. (а.с.27-28). Проценти за користування позикою за період із 13 червня 2017 року по 23 червня 2017 року розраховані за умовами договору наступним чином: за перший день користування позикою 20 грн + за дев`ять наступних днів 178,20 грн. (1 100 грн. * 1,8% * 9) = 198,20 грн.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого станом на 22 липня 2020 року виникла заборгованість, яка, згідно розрахунку позивача, становить 48 339 грн. та складається із: заборгованості за кредитом - 1 100 грн.; заборгованості за відсотками - 22 493 грн. та заборгованості за простроченими відсотками - 24 746 грн.

Згідно з нормою ст.562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені ст.ст.1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

За таких обставин, встановивши під час розгляду справи, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1 100 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період із 13 червня 2017 року по 23 червня 2017 року 2017 року в сумі 198,20 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів та прострочених процентів за користування позикою за період 24 червня 2017 року по 22 липня 2020 року в сумі 47 239 грн. відсутні, виходячи з наступного.

За положеннями ст.ст.1046,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої ст.1048 та частини першої ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах: від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 13 червня 2017 року №206101 ТзОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало ОСОБА_1 суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 23 червня 2017 року.

Отже, позикодавець ТзОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість із нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 23 червня 2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти, передбачені договором.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість із нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 47 239 грн. включає період із 24 червня 2017 року по 22 липня 2020 року, який виходить за межі строку кредитування.

Враховуючи ту обставину, що після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог ТзОВ «ВЕЛЛФІН» в частині стягнення з відповідача заборгованості з процентів та прострочених процентів за користування позикою в сумі 47 239 грн. за період з 24 червня 2017 року по 22 липня 2020 року є помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Разом із тим, в ухвалі про відкриття провадження у справі від 29 липня 2020 року суд першої інстанції вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ураховуючи, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною і не належить до переліку справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження не суперечить положенням ст.ст.19,274 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги з приводу не повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, як обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції, не грунтуються на положеннях чинного цивільно-процесуального законодавства та є безпідставними. Повідомлення відповідача про дату, час і місце засідання суду обов`язковим не було та суд першої інстанції в цій частині норм процесуального права не порушив.

Проте суд першої інстанції при розгляді спору не дотримався положень ст.ст.178,277 ЦПК України, оскільки визначивши відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та встановивши строк для подачі відзиву на позов, суд першої інстанції не переконався у тому, що відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі вручена. Таке недодержання судом першої інстанції норм процесуального права призвело до обмеження прав ОСОБА_1 заявити у суді першої інстанції про застосування строків позовної давності. Хоча заявлено фактично про застосування строків позовної давності після винесення судом першої інстанції рішення у справі, але через необізнаність відповідача про винесення судом першої інстанції ухвали про відкриття провадження у справі, доводи апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності не виключаються на стадії перегляду справи у апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з відповідним позовом є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята ст.261 ЦК України).

Встановлено, що кінцевим терміном повернення позики є 23 червня 2017 року, а до суду ТзОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося 17 липня 2020 року, відправивши позовну заяву поштою, про що свідчить штам «Укрпошти» на конверті (а.с.42).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення тіла та процентів, оскільки подав заяву за спливом трирічного строку позовної давності (23 червня 2017 року + 3 роки). Строк звернення за захистом до суду про стягнення суми позики та процентів за користування позикою, тобто для стягнення 1 298,20 грн., сплив 23 червня 2020 року, а позивач звернувся до суду за захистом порушеного права 17 липня 2020 року, тобто за спливом позовної давності, а тому в задоволенні цих вимог слід відмовити саме з таких підстав.

Відповідно до ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду від 25 травня 2021 року відповідачу відстрочено сплату судового збору в сумі 3 153 грн. за подання апеляційної скарги до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення. Позивачу в задоволенні позову відмовляється, а тому за приписами ст.141 ЦПК України судовий збір в сумі 3 153 грн. стягується з позивача на користь держави.

Згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за спливом позовної давності.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на користь держави 3 153 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: