Справа № 447/221/21 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/2721/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист порушеного права власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 з позовом про зобов`язання ОСОБА_3 провести розмежування межі між земельною ділянкою ОСОБА_1 кадастровий номер :01:007:0022, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і суміжною земельною ділянкою ОСОБА_3 ( адреса: АДРЕСА_2 ) за умовами укладеної сторонами 21.12.2009 мирової угоди по натягнутому шнуру, починаючи від межового знаку: кам`яного( бетонного) стовпчика ОСОБА_1 по всій довжині її земельної ділянки, що межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 , до останнього металевого стовпця ОСОБА_1 , з перенесенням бетонного бордюру і розташованих на ньому металевих стовпців ОСОБА_3 з земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_3 .

Як на підстави для задоволення позовних вимог позивачка відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), ст. 152 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) покликається на наступні обставини:

Позивачка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 520814 від 06.07.2006, виданого Миколаївською міською радою Львівської області, є власником на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,0540 га, кадастровий номер :01:007:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

Відповідачка, яка проживає по сусідству з господарством позивача, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 642735 від 15.03.2010 є власником земельною ділянкою площею 0,0552 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку кадастровий номер :01:007:008, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

Зазначає, ОСОБА_4 у 2010 році самовільно по відсутності позивачки - ОСОБА_1 не по встановленій документально межі, а на власний розсуд, облаштувавши бетонний фундамент з металевими стовпцями і причепленою до них дротяною сіткою (драбицею) самовільно пригородила частину земельної ділянки позивача на відстань 25 см по всій довжині та незаконно володіє і користується нею, чим створює позивачці перешкоди в користуванні її земельною ділянкою;

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.10.2008 у справі № 22ц-2084 2008р. та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.08.2015 у справі № 447/1235/14, які набрали законної сили, встановлено, що межовим знаком між земельними ділянками позивачки та відповідачки у справі є бетонний (кам`яний) стовпчик, а не металевий стовпчик, що незаконно облаштований ОСОБА_3 на бетонному фундаменті на земельній ділянці ОСОБА_1 ;

Станом на день звернення до суду умови мирової угоди, яка була затверджена ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21.12.2009 у справі № 2-1337/09, з вини ОСОБА_3 не виконані;

Факт самовільного проведення ОСОБА_3 розмежування суміжних земельних ділянок із встановленням нею бетонного бордюру, металевих стовпчиків і дротяної сітки, які фактично знаходяться на земельній ділянці позивача, підтверджується актом обстеження від 13.02.2014, затвердженим Миколаївською міською радою Львівської області, долученими до позовної заяви світлинами, листом Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 11.08.2017 та схемою топографо-геодезичного знімання частини території АДРЕСА_1 станом на 16.02.2015;

Межова лінія між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повинна бути ламаною, а не прямою, а відтак ОСОБА_3 порушила межі земельної ділянки, належної позивачу, оскільки із фотографій, доданих до позовної заяви, вбачається, що межа між земельними ділянками проходить по прямій лінії.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_3 провести розмежування межі між земельною ділянкою ОСОБА_1 кадастровий номер :01:007:0022, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і суміжною земельною ділянкою ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) за умовами укладеної сторонами 21.12.2009 мирової угоди по натягнутому шнуру, починаючи від межового знаку: кам`яного (бетонного) стовпчика ОСОБА_1 по всій довжині її земельної ділянки, що межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 , до останнього металевого стовпця ОСОБА_1 , з перенесенням бетонного бордюру і розташованих на ньому металевих стовпців ОСОБА_3 з земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_3 . Судовий збір залишено за позивачем.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним. Зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, а саме не враховано рішення Апеляційного суду Львівської області від 27.08.2015р. у цивільній справі №447/1235/14, що має преюдиційне значення, а також надані позивачем в якості доказів фотографії про місце розташування кам`яного стовпця. Окрім того вважає, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду стосовно топографо-геодезичного знімання земельної ділянки апелянтом від 16.02.2015р., а також покликання суду на акт обстеження меж земельних ділянок від 15.07.2009р. та на постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.01.2014р. Також зазначає, що суд застосував до спірних правовідносин закон, який не підлягає до застосування.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено факту розташування спірної межі на її земельній ділянці. Окрім цього, суд зазначив, що здійснення розмежування та встановлення межі здійснюється юридичними особами та фізичними особами підприємцями, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням, за наявності технічної документації, чого не можуть робити сторони самостійно.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2006 позивачка по справі отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0540 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 .

Надалі, 15.03.2010 відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0540 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21.12.2009 у справі № 2-1337/09р у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої знищенням межових знаків затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за умовами якої ОСОБА_3 , виходячи з інтересів добросусідства, погодилась та не заперечувала проти проведення розмежування земельної ділянки, яка знаходиться по сусідству з ОСОБА_1 , починаючи таке розмежування з крайнього стовпця, натягнувши при цьому шнур для проведення рівноти земельної ділянки. При цьому таке розмежування сторони погоджувалися провести спільно і за кошт сторін, встановивши при цьому межові знаки (стовпці), які були знесені ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язувалася відновити стовпці до попереднього стану.

Постановою заступника начальника відділу ДВС Миколаївського РУЮ від 31.01.2014 ВП № 40151075 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1337/2009, виданого 05.02.2010 Миколаївським районним судом про визнання укладеною між сторонами мирової угоди 21.12.2009, закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». В постанові державним виконавцем зазначено, що в процесі виконання виконавчого провадження державним виконавцем рішення виконано в повному обсязі, що підтверджується актом державного виконавця від 11.12.2013; рішення Миколаївської міської ради від 13.07.2010 № 1081/3 про проведення розмежування між земельними ділянками встановлено, що фактичні межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 відповідають земельно-кадастровій документації та державним актам на право власності на землю і їх зміщення чи пересування огорожі є неправомірним.

Як вбачається з матеріалів справи, акт державного виконавця від 11.12.2013 складеного та підписаного стягувачем та боржником - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповідно без зауважень та застережень.

Виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Миколаївським районним судом Львівської області, про визнання укладеною мирової угоди від 21.12.2009, умови якої позивачка просить суд зобов`язати відповідачку виконати, закінчене у зв`язку з його фактичним виконанням.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27.03.2017 у справі № 447/699/16-ц (яке набрало законної сили відповідно до ухвал суду апеляційної та касаційної інстанцій) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , до Миколаївської міської ради Львівської області про визнання незаконними рішень сесії Миколаївської міської ради Львівської області від 25.10.2009, від 29.06.2006, визнання незаконним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 15.03.2010 ОСОБА_3 , та про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою.

Під час розгляду справи № 447/699/16-ц судами встановлено правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку 0,0600 га по АДРЕСА_2 на підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та відсутність доказів порушення прав ОСОБА_1 при приватизації цієї земельної ділянки ОСОБА_3 , та дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними вказаних рішень Миколаївської міської ради Львівської області та державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3 .

Разом з тим, суд зазначає, що під час розгляду справи на усні клопотання сторін з Миколаївського відділу Держгеокадстру у Львівській області витребувано для огляду оригінали технічної документації із землеустрою по оформленні державного акту, виданого ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0540 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 серія ЯГ № 520814 від 06.07.2006 та державного акту, виданого ОСОБА_3 , на право власності на земельну ділянку площею 0,0552 га, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 серія ЯГ № 642735 від 15.03.2010.

Під час огляду технічних документацій із землеустрою по оформленні державних актів на зазначені вище земельні ділянки, судом встановлено, що для оформлення ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку, 18.10.2005 та 15.07.2009 були складені та підписані акти встановлення і узгодження меж між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по металевій огорожі. Доводи позивача - ОСОБА_1 , про те, що підпис на акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 15.07.2009 проставлений не нею, а є сфальсифікованим, не підтверджується матеріалами справи, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи для встановлення приналежності підпису проставленому на акті від 15.07.2009 ОСОБА_1 останньою суду не заявлялося.

Крім того, суд зазначає, що в акті від 15.07.2009 обстеження межі земельних ділянок в АДРЕСА_3 і АДРЕСА_2 , зазначено, що при виїзді комісії на місце ОСОБА_1 погодилася із встановленою межею між земельними ділянками, яка проходить по металевій огорожі та бетонному бордюрі. У присутності членів комісії ОСОБА_1 підписала акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 , тобто погодилася з тим, що зауважень і претензій до існуючої межі у неї більше немає і земельний спір вирішений за згодою сторін.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При зверненні позивачкою до суду з даним позовом і долучені неюсвітлини, датовані 2014 та 2019 роками не місять даних про взаємне розташування земельних ділянок сторін, будь-яких графічних зображень та не дають підстави для визначення відповідності фактичного розташування бетонного бордюру відносно меж земельних ділянок сторін у справі, в зв`язку з чим, такі докази не є належними і допустимими на підтвердження обставин, якими обґрунтовує свої вимоги позивач.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність доказів в підтвердження того, що бетонний бордюр і розташовані на ньому металеві стовпці знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_1 .

Після фактичного узгодження меж земельної ділянки та закінчення 31.10.2014 року виконавчого провадження ВП № 40151075 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1337/2009, виданого 05.02.2010 Миколаївським районним судом про визнання укладеною між сторонами мирової угоди 21.12.2009. Під час виконання судового рішення, було погоджено фактичні межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 , які відповідають земельно-кадастровій документації та державним актам на право власності на землю та роз`яснено, що їх зміщення чи пересування огорожі є неправомірним.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не доведено, що відповідачкою після виконання вищезгаданого судового рішення було зміщено межу і пересунуто огорожу на земельну ділянку позивачки.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу, що згідно з «Топографо-геодезичного знімання частини території м. Миколаєва по вул. Просвіти від 16.02.2015» ширина земельної ділянки ОСОБА_1 від вул. Просвіти до межі із земельною ділянкою ОСОБА_3 становить 22,16 м, а відповідно до державного акту, виданого 06.07.2006 ОСОБА_1 , ця відстань становить 22,15 м.

Відтак, «Топографо-геодезичноме знімання частини території м. Миколаєва по вул. Просвіти від 16.02.2015», на яке покликається позивачка, не відповідає технічній документації із землеустрою по оформленню державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва житлового будинку і господарських будівель, виданого 06.07.2006 ОСОБА_1 .

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк