ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м.Суми

Справа №950/2473/21

Номер провадження 22-ц/816/723/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Селяніної Юлії Олександрівни

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року в складі судді Косолапа В.М., ухвалене в м. Лебедин, повний текст якого складено 27 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 червня 1990 року по 22 квітня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 22 квітня 2021 року шлюб було розірвано. З 13 серпня 2020 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01 вересня 2021 року, а за результатами повторного огляду групу інвалідності продовжено до 01 вересня 2022 року. Тобто інвалідність встановлена до розірвання шлюбу.

При цьому позивач зазначає, що вона постійно потребує матеріальної допомоги, оскільки не може працевлаштуватися на роботу, а єдиним джерелом доходу є пенсія у зв`язку з інвалідністю у розмірі (на момент звернення до суду) 1854,00 грн, якої недостатньо для забезпечення найнеобхідніших потреб, пов`язаних з лікуванням, оплатою комунальних послуг, купівлею одягу, продуктів харчування та предметів побуту. Відповідач є працездатною особою, інвалідності та хронічних захворювань не має, працює неофіційно, утриманців не має.

Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн щомісячно на утримання непрацездатної дружини, починаючи стягнення від дня подання позовної заяви та протягом строку інвалідності, оскільки вона є особою з інвалідністю та потребує матеріальної допомоги та відповідного утримання.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання непрацездатної дружини у твердій грошовій сумі в розмірі 900,00 грн щомісяця протягом строку інвалідності.

Аліменти на утримання ОСОБА_1 стягувати, починаючи від дня пред`явлення позову 26 листопада 2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 408,60 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Селяніна Ю.О. в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на посилання представника відповідача на постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, які узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, в яких описані правовідносини, які є повністю подібними до тих, що є предметом розгляду в межах даної справи.

Зазначає, що позивач свідомо не бажає працевлаштовуватися та отримувати заробітну плату, яка не може бути меншою, ніж гарантована державою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Жалковський В.Ю. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2022 року: 2481 * 100 = 248100 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 22 квітня 2021 року по справі № 950/254/21 було розірвано (а.с. 5 - 6).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 13 серпня 2020 року № 755331 ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІІ групи у зв`язку із загальним захворюванням, дата чергового переогляду 13 серпня 2021 року (а.с. 7).

Крім того, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 30 серпня 2021 року № 765431 ОСОБА_1 продовжено інвалідність ІІІ групи, дата чергового переогляду 30 вересня 2022 року. Позивачу протипоказана праця з високим рівнем психоемоційної, статодинамічної напруги (а.с. 8, 12).

Як встановлено місцевим судом, на момент встановлення інвалідності 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який було розірвано у квітні 2021 року.

Згідно з довідкою про доходи № 984811 від 22 листопада 2021 року розмір отриманої ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за серпень 2020 - листопад 2021 років складає 27838,29 грн. Станом на листопад 2021 року розмір пенсії становить 1854,00 грн (а.с. 10). Згідно з довідкою про доходи № 786316 від 20 січня 2022 року розмір пенсії позивача у грудні 2021 року склав 1934,00 грн (а.с. 88).

При цьому, згідно з довідкою Лебединської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості від 27 січня 2022 року № 24 з 07 вересня 2020 року по 13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 перебувала на обліку як безробітна та отримала 8382,00 грн допомоги (а.с. 83).

Згідно з виписним епікризом з 24 квітня 2020 року по 08 травня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «ЦМКЛ» СМР з діагнозом: внутрішньомозковий крововилив в праву півкулю головного мозку з проривом у шлуночкову систему (від 23 квітня 2020 року) з лівобічною пірамідною недостатністю, астено-депресивним синдромом, вираженим порушенням функції статики та ходи. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ІІІ ст. 4 ризик. Гіпертрофія міокарда лівого шлуночка. Ожиріння ІІІ ст. Ангіопатія сітківки обох очей (а.с. 89).

У подальшому ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в Лебединській ЦРЛ з 08 травня 2020 року по 16 травня 2020 року (а.с. 90) з 11 січня 2021 року по 18 січня 2021 року (а.с. 92), з 18 червня 2021 року по 24 червня 2021 року (а.с. 93), з 25 червня 2021 року по 05 липня 2021 року (а.с. 94). Також позивач проходила лікування з 04 січня 2022 року по 11 січня 2022 року (а.с. 95) та 12 січня 2022 року (а.с. 96).

На підтвердження понесених витрат на лікування у січні 2022 року представником позивача були надані фіскальні чеки на придбання ліків на загальну суму 3092,08 грн (а.с. 100).

Також судом першої інстанції було встановлено, що на момент розгляду справи ОСОБА_1 не працює, не отримує виплат по безробіттю або інших соціальних виплат (а.с. 104).

З виписки № 297 вбачається, що ОСОБА_1 рекомендовано лікування двічі на рік (а.с. 96).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання непрацездатної дружини, оскільки позивач має право на утримання (аліменти) у відповідності до положень статей 75, 76 СК України. При визначенні розміру аліментів суд взяв до уваги матеріальний стан платника та одержувача аліментів, їх стан здоров`я, наявність у відповідача інших зобов`язань.

Врахувавши, що відповідач є особою працездатного віку, офіційно не працює, проте це не може свідчити про неможливість працевлаштування та отримання доходу відповідачем ОСОБА_2 , місцевий суд визначив до стягнення на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 900,00 грн щомісяця протягом строку інвалідності позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.

Відповідно до частин 2-4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Суд першої інстанції частково задовольнив позов ОСОБА_1 , оскільки позивач є особою, яка на даний час є непрацездатною, потребує матеріальної допомоги, оскільки несе додаткові витрати на лікування. При цьому місцевий суд врахував, що сума витрат на лікування не є постійною та сталою, однак підтверджує сам факт необхідності лікування та відповідних витрат, які перевищують розмір пенсії позивача.

Чинне законодавство у ч. 2 ст. 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. У цьому випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

Колегія суддів зазначає про те, що необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить про те, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у ч. 1 ст. 83 СК України.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у ч. 1 ст. 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі ст. 75 СК України.

У розумінні положень ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його доходи забезпечують йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності системного тлумачення змісту ч. 4 ст. 75 СК України, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у цій справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.

Призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі належним чином оцінених доказів, відповідають обставинам та матеріалам справи.

Наведені в апеляційні скарзі представника відповідача доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. При цьому судом першої інстанції під час розгляду даної справи вірно в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 759/6629/19 у подібних правовідносинах.

Посилання представника відповідача на постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, які узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, в яких описані правовідносини, які є повністю подібними до тих, що є предметом розгляду в межах даної справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в рамках розгляду справи № 212/1055/18-ц позивач є пенсіонером, має статус дитини війни та отримує пенсію по втраті годувальника, а не особою з інвалідністю, а тому стверджувати про подібність справи із правовою позицією та справою, що є предметом спору - є недоцільним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив їх доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Селяніної Юлії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук