ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в апеляційному суді в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

21.08.2018 р. ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 9500 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2018 р. становить 296977,60 грн. та 50523,39 процентів від суми позики.

В обґрунтування позову вказав, що 13.06.2017 р. за договором позики ним передано відповідачу 10000,00 євро, які останній зобов`язався повернути 15.06.2017 р. Відповідачем на виконання договору було повернуто лише 500 євро, решта суми не повернута. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , про. АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 ) заборгованість за розпискою 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) євро, що еквівалентно 298 433 (двісті дев`яносто вісім тисяч чотириста тридцять три) грн. 95 коп., проценти 50523 (п`ятдесят тисяч п`ятсот двадцять три) грн. 39 коп., а всього 348 957 ( триста сорок вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 34 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , про. АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 ) суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 3475,01 грн.

Роз`яснено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснено порядок і строк оскарження заочного рішення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

З цим заочним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати рішення в частині стягнення процентів у сумі 50523,39 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у вказаній частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що не з`явився у судове засідання, оскільки не був належним чином повідомлений про судове засідання.

Не погоджується із стягненням з нього на користь позивача процентів в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України у сумі 50523,39 грн., а висновки суду першої інстанції в частині стягнення процентів суперечать нормам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17, від 31.10.2018 р. у справі № 202/4494/16-ц, Верховного Суду України від 16.08.2017 р. у справі № 6-2667цс16, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц.

09.02.2022 р. до Харківського апеляційного суду від представника позивача адвоката Набоки О.О. надійшли письмові пояснення, до яких додана інформація про виконавче провадження № 58906200 від 15.04.2019 р. та ухвала від 02.12.2020 р. по справі № 638/12129/18 (а.с. 182-213).

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09.05.2022 р. справа прийнята до провадження та призначена до розгляду з повідомленням учасників справи.

Сторони до апеляційного суду не з`явилися; про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином; клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надсилали.

Адвокат Пархоменко О.О., який представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 повідомлений також засобами телефонного зв`язку про день, час і місце розгляду справи.

Від представника позивача адвоката Набоки О.О. на електронну пошту Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність позивача ОСОБА_2 та його представника.

Неявка осіб, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це вбачається з матеріалів справи, що 13 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10000 євро (десять тисяч євро), які зобов`язався повернути до 15 червня 2017 року, про що склав письмову розписку (а.с. 27).

Як вказував у позовній заяві ОСОБА_2 , відповідач повернув йому частину коштів у сумі 500 євро, а залишок коштів у сумі 9500 євро ним не повернуті, тому вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь вказаної суми в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, яка складає 296977,60 грн. та процентів на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ, розмір яких, згідно наданого ним розрахунку за період з 16.06.2017 р. до 31.07.2018 р., становить 50523,39 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не повернув позивачу в обумовлений розпискою строк грошові кошти у сумі 9500 євро та на підставі ст. 1046 ч. 1, 1047 ч.1, 1049, 524, 526, 530 ч. 1, 533, 611 ч. 1, 1050 ч. 2 ЦК України місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми, яка за офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2018 р. складає 296977,60 грн. та відповідно до ст. 625, 1048 ч. 1 ЦК України 50523,39 грн. процентів від суми позики.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджувався з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення процентів. В іншій частині рішення ним не оскаржується, тому переглядається колегіє суддів апеляційного суду в частині стягнення процентів та не переглядається в частині стягнення залишку суми позики.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Предметом договору позики, укладеного між сторонами 13.06.2017 р., є іноземна валюта євро та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ.

З такими висновками погодитися не можна, з огляду на наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року N 679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон N 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону N 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону N 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року N 389 (далі - Положення N 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі N 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 14-318цс18.

Аналогічні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Договір позики від 13 червня 2017 року укладено між сторонами в іноземній валюті євро, що виключає в цьому спорі застосування до правовідносин положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Отже, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача процентів у сумі 50523,39 грн. є помилковими.

Крім того, місцевий суд безпідставно застосував до цих правовідносин положення ст. 625 ЦК України, якою позовні вимоги не обґрунтовані, та позивач не ставив питання про стягнення на його користь з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення місцевого суду скасуванню в частині стягнення процентів та судових витрат, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на наведене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 1927,13 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року скасувати в частині стягнення процентів та судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів у сумі 50523,39 грн. відмовити.

В іншій частині заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , про. АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1927,13 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук