Дата документу 25.10.2022 Справа № 328/640/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/349/22 Головуючий у 1-й інстанції: Гавілей М.М.
Є.У.№ 328/640/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розписками,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що у 2013- 2014 роках надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 2 442 000,00 грн., що підтверджується борговими розписками, написаними ОСОБА_2 власноруч. Так, відповідно до розписки від 07.01.2013 ОСОБА_2 отримав у борг суму 880 000,00 грн., відповідно до розписки від 21.12.2013 1 162 00,00 грн. та відповідно до розписки від 18.04.2014 400 000,00 грн.

21.10.2020 він звернувся до ОСОБА_2 із вимогами про повернення боргу за вказаними розписками, які були отримані останнім, проте грошові кошти до теперішнього часу не повернуто. З урахуванням вищенаведених обставин ОСОБА_1 просив суд про стягнення з ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 1046-1048, 625 ЦК України суми боргу за розписками у розмірі 2 442 000,00 грн., пені у розмірі 44 876,60 грн., 3% річних у розмірі 16 459,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 21978,00 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 вересня 2021 року відмовлено у задоволені позову.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення основної заборгованості за трьома договорами позики, про застосування якого просив відповідач. За розпискою від 07.01.2013 на суму 880 000 грн. строк повернення позики визначено у три роки; за розпискою від 21.12.2013 на суму 1 262 000 грн. строк повернення позики три роки; за розпискою від 18.04.2014 на суму 400 000 грн. - строк повернення позики вересень 2014 року. З відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у березні 2021 року, тобто з пропуском встановленого ст. 256 ЦК України строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договорами позики. Умовами договорів позики не передбачено сплату пені за порушення строків виконання зобов`язання, а тому вимоги про стягнення пені є необґрунтованими. В силу вимог ст.266 ЦК України не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України як похідні вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про сплив строку позовної давності, оскільки борговими розписками не визначено чіткого строку повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, тому взяті у борг ОСОБА_2 грошові кошти мають бути повернуті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника ОСОБА_1 адвоката Харицької А.М., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що 07.01.2013 між сторонами укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 880 000,00 грн. строком на три роки, про що склав відповідну розписку (а.с.60).

21.12.2013 між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 1 162 000,00 грн. строком на три роки (а.с.58).

18.04.2014 між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 400 000,00 грн. зі строком повернення - вересень 2014 року (а.с.59).

21.20.2020 ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу (а.с.14).

19.11.2020 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 відповідь, в якій зазначив, що останнім не надано жодного доказу на підтвердження отримання позичальником коштів, що унеможливлює розгляд такої вимоги по суті (а.с.16).

21.09.2021 відповідача подав суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.98).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів».

Згідно з частиною другою статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Проте, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги неспроможними зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 згідно розписки від 07.01.2013 отримав у ОСОБА_1 880000,00 грн. строком на три роки, згідно розписки від 21.12.2013 - 1162000,00 грн. строком на три роки; згідно розписки від 18.04.2014 400000,00 гривень зі строком повернення у вересні 2014 року.

Таким чином за розпискою від 07.01.2013 строк виконання зобов`язання сплив

07.01.2016, отже перебіг строку позовної давності розпочався з 08.01.2016. За

розпискою від 21.12.2013 строк виконання зобов`язання сплив 21.12.2016, отже

перебіг строку позовної давності розпочався 22.12.2016. За розпискою від 18.04.2014

року строк виконання зобов`язання сплив 30.09.2014, тобто перебіг строку позовної

давності розпочався з 01.10.2014, а з позовом до суду позивач звернувся тільки 05.03.2021, отже позивачем пропущено строк позовної давності.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В силу ст.266 ЦК України не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги. Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають позиції висловленій у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 №756/9094/15 (провадження №61-47455св18) та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2022 року.

Головуючий І.В. Кочеткова
Судді А.В. Дашковська

О.М. Кримська