Справа № 466/6679/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/3577/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.
Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.
Секретар Салата Я.І.
З участю представника відповідача ОСОБА_1 -адвоката Посікіри Р.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №466/6679/14-ц за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 за участю третіх осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в особі Відділу у м.Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З., ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки із незаконного володіння ,-
в с т а н о в и в :

14.09.2014 року Акціонерне товариство «Укрзазізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі по тексту АТ «УЗ» в особі РФ «ЛЗ» звернулося в суд із позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради від 02.06.1993 року №150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва гр. ОСОБА_2 »; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_2 ; витребувати від ОСОБА_1 , ОСОБА_7 частину земельної ділянки за кадастровим №:07:004:1191, яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення залізниці.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року у справі № 466/6679/14-ц у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 за участю третіх осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в особі Відділу у м.Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пелех 0.3., Сайгафарова Рашида, ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки із незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду оскаржило АТ «УЗ» в особі РФ «ЛЗ».

У апеляційній скарзі посилається на те, що суд виходив із помилкового припущення, що наявність проектної документації не є належним та достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем, та, зокрема, і в конкретних межах. Так, апелянт зазначає, що право Залізниці на спірну земельну ділянку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які помилково не були взяті до уваги, а саме Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова 4 км +850 м. до 11 км +106 м., розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 року, що відповідно до ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування» є містобудівною документацією та є основою при наданні у власність земель.

Окрім того, вказує на те, що суд залишив поза увагою доводи Залізниці щодо законодавства, яке діяло на момент виникнення у 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, відповідно до якого, вимоги шодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі.

Апелянт наголошує, що суд помилково посилається на «Инструкции о нормах и порядке отвода замель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963, яким були встановлені прямі вимоги щодо складання документів про право користування землею та порядок зберігання актів на право на користування підрозділів залізниць, а також обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, оскільки вищезазначені «Инструкции» набрали законної сили після виготовлення в 1962 році Плану полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги, а відтак закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Вважає, що суд безпідставно застосував для вирішення спору статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б вказували, що спірна земельна ділянка належить відповідачу, оскільки право Залізниці на дану земельну ділянку виникло раніше, а саме в 1962 році відповідно до Плану полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) представником відповідача-адвокатом Левковичем В.В. надано суду відзив на апеляційну скаргу (далі відзив).

У відзиві представник відповідача зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції від 16 червня 2021 року законним, обґрунтованим та таким, що ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи.

Посилається на те, що наявність проектної документації не є належним та достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем, більше того в «Інструкції про норми і порядок відновлення земель для залізниць і використання смуги відведення» 1963 року визначено, що у конторах дистанцій колії та у службах колії будівель і споруд залізниць повинні постійно зберігатись акти на право користування землею і плани затвердженої смуги відведення землі відповідно інстанцій та залізниць.

Вважає, що частина IV Земельного кодексу УРСР, затвердженого постановою ВУЦВК від 29 листопада 1922 року, передбачала обов`язковість оформлення, державну реєстрацію та видачу землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

Звертає увагу на те, що позивач не надав доказів, які б підтверджували право позивача на спірну земельну ділянку. Так, позивач не надав оригіналу Плану смуги відведення лінії Рудно Підбірці Львівської залізниці від км 4 +850 м до км 11 +106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці у 1962 році,

Вважає, що суд в оскаржуваному рішенні цілком підставно та законно застосував статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Посилається на те, що розрахункова ширина смуги відведення залізниці не накладається на спірну земельну ділянку. Більше того, План смуги відведення лінії Рудно Підбірці Львівської залізниці не досліджено у судовому засіданні з метою правильного визначення ширини смуги відведення.

Доводить, що акт обстеження земельної ділянки від 2 квітня 2011 року не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки комісія була неповноважною, у її складі не було представника Брюховицької селищної ради та власника земельної ділянки, члени комісії незаконно проникли на приватну територію, його не підписали землевпорядник Брюховицької селищної ради ОСОБА_12 та власник житлового будинку ОСОБА_3 .

Звертає увагу на те, що залізницю із захисною смугою та спірну земельну ділянку розділяє автомобільна дорога, яка є комунальною власністю, а спірна земельна ділянка відокремлена від залізничної колії вулицею Під Осовою, яка не є власністю держави та не перебуває на балансі Львівської залізниці.

Вважає, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме вимога про визнання рішення сільської ради незаконним та його скасування, визнання державного акту недійсним, є неефективним.

Представник відповідача просить залишити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, клопотань про відкладення не надав.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача-адвоката Посікіри Р.Р., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1,2 ст.367 ЦПК , суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту. Твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування, не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача «План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення належного оформлення землекористування. Також позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений План смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом. Посилання Залізниці на сплату земельного податку, суд не взяв до уваги, оскільки така сплата не є доказом користування саме спірною земельною ділянкою. Суд серед іншого дійшов до висновку, що копія Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 4 км +850 м. до 11 км +106 м., розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці у 1962 році, не є належним і достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем. Більше того, суду так і не було представлено оригіналу Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від 4 км +850 м. до 11 км +106 м., розробленого дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році.

Врахувавши пояснення учасників справи, суд першої інстанції прописав, що план смуги відведення, на який покликається представник позивача, не є правовстановлюючим документом, спірна земельна ділянка відокремлена від залізничної колії АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, тому орган місцевого самоврядування правомірно розпорядився земельною ділянкою. Відтак у разі вилучення частини спірної земельної ділянки в останнього власника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання у право власності, навіть, якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 84 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 ЗК до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про транспорт»). Зазначена норма Закону кореспондується з положенням ст. 68 ЗК України.

Тобто, право ПАТ «Українська залізниця» мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено Законом України «Про залізничний транспорт», ч. 1 ст.11, ч.1 ст.23 Закону України «Про транспорт», ст.68, ч. 4 ст.84 Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що залізнична колія «Рудно-Підбірці» побудована у 1958 році. Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 році розроблено «План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці» від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м.

Між ДТГО «Львівська залізниця» та ПП «Центр ринкових досліджень» 03 липня 2008 року укладено договір, за змістом якого останнє зобов`язалося відповідно до технічного завдання виконати з дотриманням чинного законодавства роботи з надання інженерних послуг з інвентаризації землі та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками ДТГО «Львівська залізниця» в місті Львові, загальною площею 400 га, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

При здійсненні складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення в адміністративних межах смт.Брюховичі стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на дані землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером :07:004:1191, яка площею 0,0277 га накладається на смугу відведення.

Під час проведення обстеження земель Залізниці від 02.04.2014 комісією встановлено, що на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 10 + 271 м-км 10 + 312 м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані 37 м від осі головної колії знаходиться бетонна огорожа протяжністю 41 м. Дана споруда огороджує житловий будинок, який в стадії завершення будівництва. Земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02 червня 1993 року земельна ділянка площею 0,0800 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , рішенням виконавчого комітекту Брюховицької селищної ради народних депутатів №150 «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального будівництва гр..Підсадочному» була надана у приватну власність гр. ОСОБА_2

Наступними власниками спірної земельної ділянки були ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким така належала на праві спільної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №134436, виданого 14.03.2005, виданого на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки ВВА №684142 від 20.01.2004.

12.05.2006 між ОСОБА_8 ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу від 12.05.2006 ВСТ №457284, ВСТ №457285, на підставі чого покупцям було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться по вул. Під Осовою 0,0771 га, серії ЯГ №523697 від 25.09.2006.

На момент звернення позивача до суду земельна ділянка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ПАТ «Укрзалізниця» посилається на те, що на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення Брюховицької селищної ради від 02.06.1993 року №150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва гр. ОСОБА_2 » земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні ПАТ «Укрзалізниця» на підставі відповідних рішень Виконавчого комітету ради трудящих Львівської міської ради.

Судом встановлено, що земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженою Міністерством шляхів сполучення СРСР від 30 січня 1963 року та норм відведення земель для залізниці 468-74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247.

Наявність чи відсутність у АТ «Українська залізниця» документів, які посвідчують право на користування земельними ділянками у разі їх відведення як земель залізничного транспорту не змінює їх правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту, а тому доводи скаржника у цій частині є обґрунтованими.

Проте наведені вище положення законів не звільняють позивача від доказування того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту, чого у даному спорі, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, Залізницею зроблено не було.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 914/1420/18, відповідно до якої наявність чи відсутність у позивача документів, які посвідчують право на користування земельними ділянками у разі їх відведення як земель залізничного транспорту не змінює їх правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту, а тому доводи скаржника у цій частині є обґрунтованими. Проте, наведені вище положення законів та висновки Суду не звільняють позивача від доказування того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту, доказів з приводу цього позивачем не надано.

АТ "УЗ", обґрунтовуючи вимоги як позовної заяви так і апеляційної скарги посилається на План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, позивач надав План смуги відводу цієї лінії від 1962 році, розроблений Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року та зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в останнього відповідно до згаданого плану полоси відведення 1962р.

Станом на 1962 рік щодо земель залізниці України діяла Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року. 30 січня 1963 року набрала чинності нова Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення.

Так, в Інструкції 1963 року містяться прямі вимоги щодо обов`язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць. Відповідно до п. 25 Інструкції 1963 року "відведення земель постійного та тимчасового користування для споруд залізничного транспорту на дорогах, які заново будуються і перебувають в експлуатації, а також встановлення спеціальних зон, що не входять у смугу відведення, провадиться у порядку, який встановлюється законодавством Союза РСР і союзних республік".

Згідно з п. 27 цієї Інструкції "після затвердження відведення земель у встановленому законом порядку управління залізниці або група замовника споруджуваної залізниці укладає договір із землевпорядними організаціями на провадження робіт, пов`язаних із встановленням в натурі межових знаків і складанням документа на право користування землею".

Пунктом 32 Інструкції 1963 року визначено, що "у конторах дистанцій колії та у службах колії будівель і споруд залізниць повинні постійно зберігатися акти на право користування землею і плани затвердженої смуги відведення землі відповідно дистанцій та залізниць". Аналогічні норми передбачені в Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення від 01 листопада 1955 року.

Згідно з п. 10 Положення про землі, надані транспорту, затвердженого постановою ЦВК і РНК СРСР від 07 лютого 1933 року, оформлення прав народних комісаріатів шляхів сполучення і водного транспорту та їхніх органів на землі, закріплені за ними, і відведення нових земель, провадиться в порядку, встановленому законодавством союзних республік.

Частина IV Земельного кодексу УСРР, затвердженого постановою ВУЦВК від 29 листопада 1922 року, чинного на момент складання Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, передбачала обов`язковість оформлення, державну реєстрацію та видачу землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

У розділі II постанови ВУЦВК і РНК УСРР від 23 вересня 1925 року "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" також передбачено, що всі без винятку земельні ділянки в межах міської смуги підлягають державній реєстрації, що засвідчується актами реєстрації та витягами з них.

Стаття 10 Закону СРСР від 13.12.1968 року «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік» встановлювала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Згідно зі ст. 22 цього кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990 року містив аналогічні вимоги. Зокрема, статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. А право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК 1990 р.).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама лиш наявність у позивача проектної документації не є належним і достатнім доказом та правовою підставою для користування земельною ділянкою з огляду на нижче наведене.

Вищевикладене свідчить про те, що у АТ «УЗ» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а «План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м», на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку.

Що стосується смуги відведення залізниці, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахована позивачем ширина смуги відведення не накладається на спірну земельну ділянку з огляду на наведене нижче.

На даний момент на залізничному транспорті України скасовані норми відводу земель: «Строительные нормы отвода земель для железных дорог СН 468-74», діючими є норми: ДСТУ-Н.Б.В.2.3-27:2011 Споруди транспорту. Залізниці. Визначення ширини смуги відведення та Державні будівельні норми України. Споруди транспорту. Залізниці колії 1520 мм. Норми проектування. ДБН В.2.3-019-2008.

Згідно з вимогами пункту 2.11.1 Інструкції по устрою та утриманню колії залізниць України ЦП-0269., розмір земельних ділянок, необхідних для забезпечення роботи залізничного транспорту, обґрунтовується чинними нормативами будівництва та утримання залізниць і погоджується з місцевими органами влади та самоврядування.

Згідно з вимогами пункту 6.14 Державні будівельні норми України. Планування і забудова сільських поселень. ДБН Б.2.4-1-94, «Залізничні колії, в залежності від їх значення, слід розподіляти на 3 категорії: І - магістралі; II - колії для міжрайонних вантажних і пасажирських перевозок; III - колії місцевого значення.»

Згідно з вимогами пункту 6.14 ДБН Б.2.4-1-94, «Смуги відводу залізничних колій повинні бути: для І категорії 25 м, для II і III категорії 21 м, для під`їзних шляхів 12 м.

Якщо залізнична колія проходить по насипу або у виїмці заввишки (глибиною) до 12м, ширину смуги відводу збільшують на 1,5Н з кожного боку, де Н- висота насипу або глибина виїмки. В межах населеного пункту ширина смуги відводу може бути зменшена до 20 м. Санітарно-захисну зону до житлової забудови треба приймати згідно з ДБН 360-92*».

Згідно вимог пункту 5.30 ДСТУ - Н Б В.2.3-27:2011 у разі розташування у смузі відведення одноповерхових будівель II ступеня вогнестійкості при визначенні ширини смуги відведення слід враховувати, що відстані цих об`єктів від крайньої залізничної колії визначають відповідно до СНиП П-89. Відповідно вимогами пункту 3.32 СНиП 11-89-80 «Генеральные планы промышленных предприятий» ця відстань має бути не менше 9 м.

Мінімальна ширина смуги відведення для земляного полотна на перегонах (за відсутності резервів, кавальєрів, укріпних споруджень, лісових насаджень і пристроїв снігозатримання) повинна бути 19 м. від осі головної лінії, згідно вимог пункту 5.2. ДСТУ-Н.Б.В.2.3.-27:2011.

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 22.06.2015 року підтверджено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться від осі головної колії на відстані 45 м.

На 10 км + 271 м з лівої сторони за ходом кілометрів перегону Рудно-Підбірці від

осі головної колії на відстані 35м та на 10км + 312 з лівої сторони за ходом кілометрів

від осі головної колії на відстані 37 знаходиться огорожа з мурованими стовпчиками

протяжністю 41м.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції правильно встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 0, 0277 га примикає до дороги місцевого значення. Як вбачається з долучених до матеріалів справи фотознімків місцевості: залізницю

з захисною зоною та земельну ділянку площею 0,0761 га, на якій розташований будинок відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 , розділяє дорога місцевого значення. Згідно з довідкою Брюховицької селищної ради від 03.06.2015 року № 951 вбачається, що на підставі даних фінансово-бухгалтерського обліку вул.Під Осовою перебуває на балансі Брюховицької селищної ради. Даною вулицею курсує маршрутне таксі №22 ( АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог апелянт стверджує, що правомірність

Залізниці у користуванні земельною ділянкою смуги відведення залізниці

підтверджується копіями постанови виконкому Львівської обласної Ради депутатів

трудящих від 17 січня 1948 року № 52, рішення від 29 березня 1949 року № 374,

рішення від 3 липня 1962 року № 612. Однак, даними актами затверджено

кількість гектарів землі, які надаються у користування залізниці. Меж ділянок ширини

смуги відведення у цих документах не визначено, тому вони не є належними доказами у справі.

Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради від 02.06.1993 року №150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва ОСОБА_2 »; визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_2 ; витребування від ОСОБА_1 , ОСОБА_7 частину земельної ділянки за кадастровим №:07:004:1191, яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення Залізниці.

Апеляційний суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є неефективними з огляду на нижче наведене.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд прописав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Позивач заявив вимогу про витребування від ОСОБА_1 , ОСОБА_7 частини земельної ділянки за кадастровим №:07:004:1191, яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення Залізниці.

У постанові ВП ВС від 04.07.18 року, справа № 653/1096/16-ц зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння (пункт 37 постанови).

У постанові ВС від 13 серпня 2019 року у справі № 915/856/16 зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника про повернення індивідуально-визначеного майна. Отже, позов про витребування майна за своєю правовою природою є речово-правовим. Тому, об`єктом може бути лише індивідуально-визначене майно (яке існує в натурі на момент подання позову) та у позовній заяві мають бути чітко визначені всі характеристики та індивідуальні ознаки майна, що витребовується.

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові КЦС ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 477/221/16-ц, об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Відповідно до стаття 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 29.10.2018 у справі № 612/553/15-ц, суд прийшов до такого висновку: «тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним. Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №514/1571/14-ц зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Позивачем заявлена вимога про витребування частини земельної ділянки за кадастровим №:07:004:1191, яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення Залізниці. При цьому апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не індивідуалізував спірне нерухоме майно, зокрема ділянка, яка витребовується, не наділена унікальним кадастровим номером та не має чітко встановлених меж, прив`язаних до місцевості, що в свою чергу не дасть можливості позивачу зареєструвати спірне нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а отже, заявлена вимога про витребування, є неефективним способом захисту порушеного права позивача

Вказане, за переконанням суду апеляційної інстанції, порушуватиме принцип процесуальної економії. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 № 910/10011/19 (12-84гс20) вказано, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії); тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові

Таким чином, суд встановив, що представником позивача не конкретизовано площу накладення земельних ділянок; ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не заявлялось клопотання про призначення експертизи для з`ясування дійсної площі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні залізниці і площі накладення земельних ділянок; відповідачем жодним чином не порушено прав позивача. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 вказано, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 прописала, що майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (п. 50 постанови).

З огляду на вищевикладене, для витребування майна з чужого незаконного володіння не є необхідним скасувати рішення Брюховицької селищної ради від 02.06.1993 року №150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва ОСОБА_2 »; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_2 ; витребувати від ОСОБА_1 , ОСОБА_7 частину земельної ділянки за кадастровим №:07:004:1191, яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення Залізниці.

Такий спосіб захисту цивільних прав як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам, наприклад, рішення прийняте органом, який не мав на це законних повноважень; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю.

У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13, справа № 6-94ц13) зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

Щодо позовної давності (в оскаржуваному рішенні суд позовну давність не описує, але адвокат Левкович про неї заявляє).

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 450/1435/15-ц, про те, що відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, у спірних правовідносинах щодо позовної давності застосовуються правила ЦК УРСР, якщо на час набрання чинності ЦК України не сплив строк пред`явлення позовних вимог. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що діяв до 01 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (ЦК УРСР чи ЦК України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За загальним правилом статті 76 ЦК УРСР, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Встановлено, що ДТГО "ЛЗ" просило визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 2 червня 1993 року. При цьому з позовом ДТГО «Львівська залізниця» звернулося лише 19 вересня 2014 року, тобто після спливу позовної давності (більше ніж через 21 рік з часу його прийняття).

Оспорюване рішення органу місцевого самоврядування перебуває в загальному доступі, тому позивач не міг про нього не знати, отже, строк позовної давності закінчився, що є підставою для відмови у позові (ст. 80 ЦК УРСР).

Також за правилами статті 75 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

У постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/6683/14 вказано таке: «За таких обставин, апеляційний суд зробив правильний висновок про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та, як наслідок, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні інших позовних вимог як похідних. Доводи касаційної скарги про те, що про порушене право АТ «Укрзалізниця» стало відомо лише у квітні 2014 року є безпідставними з огляду на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) в якій зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом того, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього тривання правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки таких вимог АТ «УЗ» не пред`являло».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі, суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, вперше у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Право позивача на земельну ділянку виникло у 1962 році, відповідно до «Плану полоси…» . Земельна ділянка, яка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту , перебуває у користуванні АТ«УЗ » та закріплена за РФ «Львівська залізниця». Ухвалюючи рішення суд не врахував практику Верховного Суду, що є порушенням ст.263 ЦПК України, однак правильно відмовив позивачу по суті спору.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 червня 2021 року залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк