Ухвала

19 серпня 2022 року

місто Київ

справа № 536/495/21

провадження № 61-7374ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 03 листопада 2017 року № 1 до договору оренди землі, зареєстровану 24 жовтня 2018 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Горбенко Л. В.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 липня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року та постанову Полтавської області від 14 квітня 2022 року, у якій заявник просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила:

- Порушення судами попереднім інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);

- суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).

- не дослідження письмових доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення касаційної скарги, у зв`язку з недодержанням заявником вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою, а саме касаційна скарга не містить підстав касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) (підпункт 1 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень

І. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Особа, яка подала касаційну скаргу, повинна врахувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

ІІ. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

ІІІ. Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі зазначається, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

ІV. У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини першої

статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої

статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з наведенням обґрунтувань таких доводів.

Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідного пункту згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.

Щодо наявності визначених заявником підстав касаційного оскарження судових рішень

Визначаючи підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, заявник посилалася на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 послалася на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, лише процитувала наведену норму процесуального права без належного обґрунтування визначеної нею підстави касаційного оскарження, зокрема не зазначила щодо якої/яких саме норм права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Верховний Суд звертає увагу, що на обґрунтування підстав звернення з позовом до суду, в межах яких суди розглянули спір, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорювана нею додаткова угода до договору оренди землі від 03 листопада 2017 року укладена під впливом обману з боку представника відповідача, який зловживаючи довірою, під приводом уточнення анкетних даних змусив її підписати аркуш паперу на якому були зазначені її паспортні дані та юридична адреса відповідача. Натомість, касаційна скарга містить посилання на загальні норми права, що регулюють питання укладення договорів та порядок передачі земельних ділянок в оренду, і в ній відсутні посилання на неправильність застосування судами статті 230 ЦК України, якою передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, на яку, як правову підставу обґрунтування позову посилалася ОСОБА_1 , і яка була застосована судами при вирішенні спору.

Щодо посилання заявника на пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України, а саме не залучення до участі у справі Головного управління Держегеокадастру в Полтавській області, Верховний Суд зауважує, що таку підставу касаційного оскарження судового рішення може зазначали лише особа, яка не була залучена до участі у справі, і вважає, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Серед іншого, заявник посилалася на не дослідження судами попередніх інстанцій письмових доказів.

Проте, за правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тобто, обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, проте у поданій заявником касаційній скарзі такі підстави не підтверджено.

Отже, посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування наявності випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав, передбачених процесуальним законом для оскарження судових рішень попередніх інстанцій в касаційному порядку.

Посилання на неправильну оцінку досліджених судами доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. Верховний Суд є судом права, тобто не перевіряє і не встановлює обставини у справи, не надає оцінку наявним у справі доказам, а здійснює перегляд оскаржуваних судових рішень лише в питанні правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи, що заявник не виконала вимог процесуального закону щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик