Справа № 346/2500/22
Провадження № 22-ц/4808/1209/22
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитором спадкодавця заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 вересня 2022 року під головуванням судді Третьякової І.В. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитором спадкодавця заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що06.01.2009 між банком та ОСОБА_3 було укладено договір №б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому було збільшено до 12 000,00 грн.

Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. За життя, позичальник свої зобов`язання за укладеним з АТ КБ «ПриватБанк» договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на дату його смерті виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 8 185,82 грн.

Відповідачі постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не відмовилися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, тобто вважаються такими, що прийняли спадщину, до складу якої входить у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника.

До спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Посилаючись на те, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 8 185,82 грн за кредитним договором № б/н від 06.01.2009.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 вересня 2022 року відмовлено в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В апеляційній скарзіпредставник АТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність та необґрунтованість заочного рішення суду.

Зазначає, що спадкоємці не повідомили кредитора про час відкриття спадщини, документи, підтверджуючі факт повідомлення про відкриття спадщини, в матеріалах справи відсутні.

В ході розгляду справи судом не було встановлено таку істотну обставину по справі як момент, коли позивачу стало відомо про смерть боржника. Банку стало відомо про відкриття спадщини лише у квітні 2021 року.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з тим, що на думку суду, банком порушено ст. 1281 ЦК України.

Проте, в цивільній справі відсутні будь-які документи, що підтверджують зазначений вище факт.

Крім того, строк виконання зобов`язання - до 30.09.2021, тобто відповідно до ч. 3 ст. 1281 ЦК України термін пред`явлення вимоги до 30.09.2022.

Частиною 2 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Банком пред`явлено вимогу до Коломийської міської державної нотаріальної контори 26.07.202, тобто в межах передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК України строку.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, в зв`язку з пропуском терміну звернення з вимогою відповідно до ст. 1281 ЦК України.

Вказує, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не з`ясував правовий статус квартири АДРЕСА_1 у якій були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 і відповідачі та хто є її власником.

Не встановлено наявність або відсутність рухомого майна у спадкодавця.

Від з`ясування вказаних обставин залежить правильність вирішення спору по суті та визначення наявності спадкового майна у боржника.

Суд першої інстанції вказаних обставин не досліджував, будь-яких висновків з цього приводу не навів.

Суд першої інстанції не дослідив наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, зокрема, фактичне прийняття відповідачем спадщини у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, та правовий статус житла, у якому відповідач проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх вимог, є передчасним.

Натомість, відповідач не надала доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту.

Просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про місце і час розгляду справи. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 06.01.2009 ОСОБА_3 звернувся до Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 30).

Згідно довідки АТ «Приват Банк»ОСОБА_3 в межах підписаного договору про надання банківських послуг №б/н від 06.01.2009 було видано кредитні карти: 06.01.2016 кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 10/12, яка в подальшому перевипускалася. В останнє ОСОБА_3 12.12.2018 було видано кредитну картку № НОМЕР_2 із строком дії до 09/22 (а.с. 42).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_3 при видачі кредитної картки № НОМЕР_1 було встановлено кредитний ліміт 250 грн, який у подальшому неодноразово змінювався та з 30.09.2020 кредитний ліміт встановлено 12 000 грн, з 14.01.2021 0,00 грн (а.с. 29).

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі: надав відповідачеві можливість користування кредитним лімітом у змінюваному розмірі з поступовим його збільшенням до 12 000 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, а також випискою за договором б/н за період з 06.01.2009 по 17.01.2022.

В силу п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце смерті с. Замулинці, Коломийського району Івано-Франківської області (а.с. 49).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку ОСОБА_3 неналежно виконував свої зобов`язання тим самим порушував умови договору, що призвело до виникнення заборгованості за тілом кредиту станом на дату його смерті у розмірі 8 185,82 грн (а.с. 9-19).

Згідно ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Дані правовідносини допускають правонаступництво в порядку спадкування.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. 1281 і 1282 ЦК України.

Положеннями ст. 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки померлої особи, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Звертаючись з позовом, позивач вказав, що відповідачі постійно проживали із боржником ОСОБА_3 на момент його смерті, оскільки зареєстровані за тією ж адресою, що й спадкодавець, а відтак вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки заяви до нотаріуса про відмову від неї не подавали.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 11.08.2022 витребувано з Центру надання адміністративних послуг м. Коломия довідку про склад сім`ї та осіб, які були зареєстровані разом з спадкодавцем ОСОБА_3 станом на дату його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі АДРЕСА_1 . Також витребувано з Коломийської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На виконання цієї ухвали управління ЦНАП Коломийської міської ради листом від 22.08.2022 повідомило суд першої інстанції про те, що відповідно до даних Реєстру Коломийської територіальної громади, що ведеться з 04.04.2016, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знятий з реєстрації місця проживання 19.03.2019 у квартирі АДРЕСА_1 . Також зазначено, що станом на 29.12.2020 за вказаною адресою були зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 157).

Таким чином, факт реєстрації місця проживання відповідачів за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті останнього за адресою: АДРЕСА_2 , не підтверджується даними, що містяться у відповідних реєстрах.

Державний нотаріус Мануляк І.В. 05.09.2022 на виконання ухвали Коломийського міськрайонного суду від 11.08.2022 надав суду першої інстанції копію спадкової справи, з матеріалів якої вбачається, що підставою для заведення 18.08.2021 спадкової справи після смерті ОСОБА_3 стала претензія АТ КБ «ПриватБанк» від 26.07.2021 до спадкоємців. При цьому, відомості про самих спадкоємців у Коломийській міській ДНК відсутні, оскільки ніхто з спадкоємців ні за законом, ні за заповітом в нотаріальну контору не звертався. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 159-169).

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) відсутня інформація щодо складання ОСОБА_3 заповіту та матеріали справи не містять доказів складання ним такого, тому спадкування повинно здійснюватися за законом.

Статті 1261-1265 ЦК України визначають, як спадкоємців осіб, які перебувають в спадкодавцем в певних родинних відносинах від першого до шостого ступеня спорідненості і в залежності від віддалення цього ступеня віддаляється і черга спадкування.

Позивач не вказує та матеріали справи не містять посилань чи відомостей про будь-які родинні відносини між ОСОБА_3 та відповідачами, проживання останніх з спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, чи перебування когось із них у нього на утриманні. Записи в паспортах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про реєстрацію шлюбу не можуть свідчити про перебування цих осіб у шлюбі станом на 29.12.2020, оскільки такі дані містяться у копіях цих паспортів і зроблені банком станом на 2018 та 2019 роки відповідно (а.с 43,47) .

Вказане унеможливлює віднесення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до жодної із п`яти черг спадкоємців за законом. Більш того, віднесення їх всіх до однієї черги, що свідчило б про спадкування ними майна в рівних частинах, а не можливість їхнього усунення від права на спадкування через віддаленість лінії споріднення з спадкодавцем, оскільки, як передбачено ч.2 ст. 1258 ЦК, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування в разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Таким чином за відсутності факту реєстрації місця проживання відповідачів та спадкодавця в квартирі АДРЕСА_1 на момент смерті останнього та не підтвердження будь-якими іншими доказами їхнього реального спільного проживання за вказаною адресою, що є обов`язковою умовою для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем належності відповідачів до спадкоємців померлого позичальника та прийняття ними спадщини.

Помилкова вказівка суду першої інстанції на реєстрацію відповідачів за однаковою адресою з спадкодавцем, не спростовує правильності таких висновків.

З цих підстав необґрунтованими є доводи апелянта про фактичне прийняття відповідачами спадщини у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України і про те, що відповідачі проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» спадкоємці боржника є боржниками перед кредитором лише за умови прийняття спадщини та у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року по справі № 279/7765/15-ц зазначив, що у будь-якому випадку підлягає з`ясуванню коло осіб, які не лише визначені в законі або в заповіті як спадкоємці, але й прийняли спадщину у спосіб, визначений законом. Такий висновок зумовлений застереженням статті 1281 ЦК України щодо пред`явлення кредитором вимог лише до тих спадкоємців, які прийняли спадщину.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої.

Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Під час вирішення питання процесуального правонаступництва сторони у справі спадкоємцем померлого спадкодавця суди мають з`ясовувати коло спадкоємців, обсяг матеріального правонаступництва для вирішення спору. При цьому підлягають врахуванню особливості, передбачені правилами статті 1282 ЦК України щодо об`єму успадкованого майна та співмірності вимог кредитора вартості частки в успадкованому майні спадкоємця, який відповідає перед кредитором лише у межах вартості прийнятої спадщини. Спадкоємець успадковує разом з правами спадкодавця його обов`язки, а тому саме від об`єму успадкованих прав та обов`язків залежить вибір спадкоємця щодо прийняття спадщини чи відмови від неї.

Отже, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_3 було в наявності будь-яке рухоме чи нерухоме майно, його об`єм та вартість.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено, що після смерті позичальника до відповідачів, окрім обов`язку по погашенню кредитних зобов`язань перейшло право на матеріальні блага, в межах вартості яких останні повинні задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк».

В постанові від 13 березня 2019 року по справі № 360/1568/16-ц Верховний Суд зазначив, що враховуючи недоведеність позивачем наявності, об`єму та вартості спадкового майна після смерті спадкодавця, колегія судів погоджується із висновками судів про необґрунтованість позову банку до спадкоємця боржника.

Крім того, заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів всієї кредитної заборгованості, позивач не вказує, яка сума підлягає стягненню з кожного з них пропорційно до їх частки у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємець зобов`язаний задовольнити особисто саме в тому розмірі, який відповідає його частці у спадщині і такий обов`язок не є солідарним.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 4 ст. 1281 ЦК України, кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

У постанові Верховного Суду України 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 зроблено висновок, що згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності.

Аналогічні висновки щодо застосування положень ст. 1281, 1282 ЦК України викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Позивачем не зазначено відомостей про те, коли він дізнався про відповідачів та визначив їх спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 .

У матеріалах справи відсутні відомості, які б вказували на прийняття спадщини відповідачами, отримання ними свідоцтва про право на спадщину та позивачем зазначено, що лист-претензію до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено 09.11.2021.

Таким чином, передчасними є висновки суду першої інстанції про те, що позивач пред`явив вимоги до спадкоємців з явним пропущенням шестимісячного строку з дня відкриття спадщини та її прийняття відповідачами в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Суд при обґрунтуванні оскаржуваного рішення помилково посилався на обставину відкриття спадщини, що не визначено статтею 1281 ЦК України.

В цій частині вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими незважаючи на посилання апелянта на положення статті 1281 ЦК України у попередній редакції, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Однак те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про пропуск позивачем строку пред`явлення вимоги до спадкоємців, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не з`ясував правовий статус квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не встановлено наявність або відсутність рухомого майна у спадкодавця, а також, що відповідачі не надали доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що позивач не був позбавлений можливості подання доказів, інших клопотань про витребування доказів, окрім як витребування довідки про склад сім`ї та осіб, які були зареєстровані разом з спадкодавцем, та копії спадкової справи не заявляв.

Згідноч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином мотивувальна частина рішення суду першої інстанціїпідлягає зміні щодо посилання на факт реєстрації місця проживання спадкодавця та відповідачів за однією адресою і щодо пропуску позивачем строку, визначеного ст. 1281 ЦК України.

В решті рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в частині вирішення позовних вимог. Підстав для скасування чи зміни в цій частині рішення суду з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»задовольнити частково.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 вересня 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на реєстрацію місця проживання спадкодавця і відповідачів за однією адресою та пропуск позивачем строку, визначеного ст. 1281 ЦК України.

В решті заочне рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин