МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/468/20
Провадження № 22-ц/812/499/22
№ 22-ц/812/565/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Колосовського С.Ю., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Ткаченко Н.Ю.,

за участю : позивача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Марченко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Закревського В.І. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", про відшкодування шкоди (матеріальної та моральної) заподіяної внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ТДВ "СТДВ "Глобус", про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 11 березня 2018 року о 17 год. 50 хв., по вул. Київській в місті Первомайську Миколаївської області ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «OPEL ASTRA», державний номерний знак НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустив контактування з автомобілем марки «SSANG YONG», державний номерний знак НОМЕР_2 , який на праві особистої власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який здійснював обгін даного транспортного засобу, після чого ОСОБА_1 втратив керування своїм автомобілем та допустив наїзд на автомобіль марки «КІА RIO», державний номерний знак НОМЕР_3 , який був припаркований в заїзному кармані. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Таким чином, ОСОБА_3 порушив вимоги п. 10.1 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року у адміністративній справі № 484/2183/18, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 листопада 2018 року, провадження відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130, ст. 124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (постанова набрала законної сили 09.11.2018 року).

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року у адміністративній справі № 484/2241/18, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 березня 2019 року, відповідача по справі ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, справу закрито у зв`язку із закінченням строку, протягом якого може бути накладено адміністративне стягнення (постанова набрала законної сили 11.03.2019 року).

Під час ДТП автомобіль марки «SSANG YONG», д.н.з. НОМЕР_4 отримав механічні пошкодження на ремонт яких, відповідно до висновку експерта, необхідно витратити 183 768,72 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на той час була застрахована в ТДВ СТДВ «Глобус» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AM - 1133636 від 21.11.2017 року.

Вважає, що відмова ТДВ «СТДВ «Глобус» виплатити страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну ОСОБА_1 , а саме пошкодження автомобілю марки «SSANG YONG», ін.з. НОМЕР_4 , посилаючись на те, що строк подання заяви про страхове відшкодування минув є безпідставною, так як ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого на той час була застрахована в ТДВ СТДВ «Глобус» та який визнаний судом винуватим у скоєні ДТП, у триденний строк повідомив ТДВ СТДВ «Глобус» про факт ДТП, а потерпілим в ДТП ОСОБА_1 був визнаний лише 11.03.2019 року постановою Миколаївського апеляційного суду, якою постанова судді Первомайського міськрайонного суду від 05.02.2019 року була залишена в силі, та його цивільно-правова відповідальність не застрахована в ТДВ СТДВ «Глобус».

Відповідно до судової практики Верховного Суду у справах, пов`язаних зі страховими правовідносинами - факт неповідомлення страхувальником свого страховика про настання страхового випадку не є підставою для стягнення із страхувальника страхового відшкодування в порядку регресу, якщо страховик мав можливість перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

В даному випадку страхувальник ОСОБА_3 у встановлений законом строк (3-денний) повідомив свого страховика ТДВ СТДВ «Глобус» про факт ДТП та у страховика була можливість перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Сам факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами. ОСОБА_3 , як особа, винна в ДТП, притягнутий судом до адміністративної відповідальності. Враховуючи зазначене, сам по собі факт неповідомлення позивачем СТДВ «Глобус», який є страховиком страхувальника ОСОБА_3 про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків та спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Відповідно до положення п.16 постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» кожен водій транспортного засобу повинен мати поліс обов`язкового страхування і якщо є такий поліс, то суд повинен за заявою позивача залучити до участі у справі страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця.

Крім того, судова практика зводиться до того, щоб суди направляли потерпілих до страховиків цивільно-правової відповідальності та вказували, що у межах ліміту відповідальності страховика не можна відшкодовувати шкоду за рахунок завдавача шкоди.

Майнова шкода, яка завдана позивачу складається з механічних пошкоджень автомобілю «SSANG YONG», д.н.з. НОМЕР_4 , отриманих під час ДТП, на ремонт яких відповідно до висновку експерта необхідно витратити 183768,72 грн та оплати висновку № 39-19 від 23.12.2019 проведення незалежної оцінки майна з визначенням вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобілю марки «SSANG YONG», д.н.з. НОМЕР_4 3030 грн. Всього майнова шкода складає 183 768,72+3030,00=186 798,72 грн.

Відремонтувати пошкоджену в ДТП машину позивач не мав можливості, оскільки його дохід в місяць відповідно довідки про доходи складає 6065,16 грн.

Позивач вважав, що згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AM - 1133636 від 21.11.2017 року ТДВ «СТДВ « Глобус» мав сплатити йому 98000 грн матеріальної шкоди, а ОСОБА_3 відповідно ст. 1194 ЦК України - 88798,72 грн. (різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)).

Також зазначав, що впродовж всього періоду судових розглядів почувався незручно, дискомфортно, був змушений пристосовуватися до негативних умов існування, крім того продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді постійного головного болю, запаморочення.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Наявність моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував душевними стражданнями та перенесеними переживаннями у зв`язку із самим фактом дорожньо - транспортної пригоди, внаслідок якої було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, поведінкою відповідача ОСОБА_3 під час ДТП та після нього, відмовою відповідачів ремонтувати пошкоджений автомобіль. Більше того після ДТП у ОСОБА_1 постійний головний біль, запаморочення.

У момент ДТП ОСОБА_1 також переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я та за своє життя.

Крім того, тривалий час (майже два роки) після ДТП позивачу довелося користуватися громадським транспортом, що викликало суттєві незручності у пересуванні. Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, позивачу довелося відкласти, або винаймати інший транспортний засіб, а від деяких з них позивач взагалі змушений був відмовитись.

Вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести ОСОБА_1 і його родині, та витрати, пов`язані з відновленням психічного стану, відпочинком від усього що сталося з ОСОБА_1 та членами його родини.

Розмір душевних страждань і страждань родини ОСОБА_1 оцінив в 10000 гривень. Ціна враховує в себе усі страждання, які позивачу довелося перенести зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою та ситуацією навколо машини.

Для захисту свого порушеного права та відшкодування завданої моральної шкоди, ОСОБА_1 змушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому також просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 витрати на правову допомогу та судовий збір.

10 листопада 2021 року за клопотанням представника позивача замінено відповідача Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство з додатковою відповідальністю "Глобус" на його правонаступника Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група".

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про відшкодування шкоди (матеріальної та моральної) заподіяної внаслідок ДТП задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 88 798 грн 72 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп., заподіяні внаслідок ДТП.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 98 000 грн 00 коп., заподіяну внаслідок ДТП.

Стягнуто з ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі по 4 400 грн 00 коп. з кожного, а також сплачений судовий збір по 1009 грн 00 коп. з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність встановлених обставин, просило скасувати повністю рішення суду від 02 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача до ПАТ «СК «Українська страхова група».

Апелянт вважає, що судом першої інстанції було неправильно досліджено та оцінено докази, а висновки, що викладені в рішенні суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції у рішенні взяв на себе функцію законодавчого органу та в повній мірі проігнорував імперативну норму матеріального права спеціального закону, а саме норму п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не взявши до уваги принцип «верховенства права» та правову позицію Верховного Суду.

Також вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права спеціального закону, оскільки відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Згідно пп. 37.1.4, п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Дорожньо-транспортна пригода сталась 11 березня 2018 року, з заявою про виплату і відшкодування потерпіла особа звернувся до ПАТ «СК «Українська страхова група» лише 15 липня 2020 року за вх. № К-1926, тому вважають, що потерпіла особа пропустила встановлений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк.

Таким чином, на думку апелянта, позовні вимоги до ПАТ «СК «Українська страхова група» не підлягають задоволенню в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю заявлених вимог.

Крім того, суд в супереч положенням ч. 4 ст. 263 ЦПК України, не врахував правовий висновок, викладений у постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 542/1526/15-ц (провадження № 61-7877св18) Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає, а тому пропуск зазначеного строку потерпілою особою є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Аналогічні правові висновки висловлені також у постанові від 03 квітня 2019 року по справі 336/7752/116-ц (провадження № 61-43011св18) Верховним Судом у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 року у справі № 807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (пункт 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» № 7888/03, пункт 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» № 10519/03 тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 року № 5-р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ «СК «Українська страхова група» вважає, що у спірних відносинах підлягають застосуванню положення Закону України «Про обов`язкове страхування правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який був спеціально прийнятий законодавцем з метою регулювання відносин у сфері обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив про те, що транспортний засіб позивача є фізично знищеним згідно висновку судової експертизи, та його ремонт є економічно недоцільним, оскільки вартість відновлювального ремонту становить 249 432,23 грн, в той час як вартість транспортного засобу до ДТП становить 183 287,05 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо- транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, вбачається, що транспортний засіб позивача є фізично знищеним і суд першої інстанції мав би від ринкової вартості транспортного засобу до ДТП відняти вартість транспортного засобу в пошкодженому стані і тільки тоді, мав би можливість об`єктивно визначити розмір страхового відшкодування.

Однак, при винесенні рішення, суд першої інстанції не мав значення (ціни, суми) транспортного засобу позивача в пошкодженому стані, тобто ніхто не визначав вартість транспортного засобу позивача в пошкодженому стані, а матеріали справи не містять відповідних даних.

Аналогічна позиція викладена в постановах від 24 жовтня 2019 року по справі № 296/8913/15-ц, від 27 листопада 2019 року по справі № 447/1716/17, від 14 липня 2020 року по справі № 525/1592/18, від 05 серпня 2020 року по справі № 362/3680/17.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права спеціального закону, а точніше взагалі не взяв до уваги імперативні норми матеріального права, що викладені у ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ухвалив незаконне, безпідставне, необґрунтоване рішення.

Також апелянт вважає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу.

ПАТ «СК «Українська страхова група» вважає, що сума в розмірі 4 400,00 грн не могла бути стягнута з ПАТ «СК «УСТ» оскільки відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, відповідно до ч 4. ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Якщо брати до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, то вбачається той факт, що дана цивільна справа не є складною, а спектр робіт, що був проведений адвокатом є мінімальним.

Тому, ПАТ «СК «Українська страхова група» вважає, що сума гонорару адвоката в розмірі 8800 грн є значно завищеною.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність рішення суду та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, та порушення ним норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким стягнути

- з ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану ДТП в розмірі 4 209, 62 гривень; витрати на правову допомогу в розмірі 4 400 гривень; суму судового збору в розмірі 1009 гривень;

-з ПАТ «Страхова Компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану в наслідок ДТП в розмірі 98000 гривень; витрати на правову допомогу в розмірі 4 400 гривень; судові витрати в розмірі 1009 гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосування, а саме не було застосовано вимоги ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно висновку за звітом № 39-19 ринкова вартість автомобіля «SsangYongRexton», реєстраційний номер НОМЕР_4 на дату оцінки становить 183 768, 72 грн; коефіцієнт фізичного зносу автомобіля «SsangYongRexton» становить 0,70; вартість відновлювального ремонту автомобіля «SsangYongRexton» складає 196 958, 60 грн (з урахування ПДВ); величина втрати товарної вартості автомобіля «SsangYongRexton» реєстраційний номер НОМЕР_4 не розраховувалась. Тобто, ремонт пошкодженого автомобіля є економічно необґрунтованим.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 та його представником було заявлено клопотання про призначення та проведення товарознавчої експертизи з метою встановлення вартості автомобіля «SsangYongRexton» реєстраційний номер НОМЕР_4 після ДТП.

Дане клопотання було мотивоване необхідністю виконання положень ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом першої інстанції було задоволено дане клопотання та призначено товарознавчу експертизу. Згідно висновку товарознавчої експертизи вартість транспортного засобу в пошкодженому стані ( після ДТП) становить 81 559 гривень 10 копійок.

Таким чином в ході проведення судового розгляду встановлено, що вартість автомобіля на момент вчинення ДТП складала 183 768, 72 грн., а вартість пошкодженого автомобіля після ДТП складала 81 559, 10 грн.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник в судовому засіданні вказували на необхідність застосування вимог ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відшкодування позивачу матеріальних збитків, які становлять різницю між вартість автомобіль до ДТП та вартістю пошкодженого автомобіля після ДТП.

Враховуючи проведені в ході судового розгляду дослідження, позивачу необхідно відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 102 209, 62 грн.

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: № 759/5414/17 від 09.12.2020 року; № 299/3583/15-а від 04.11.2020 року; № 362/3680/17 від 05.08.2020 року; № 525/1592/18 від 14.07.2020 року.

Проаналізувавши положення частини третьої статті 988, ст. 1194 ЦК України, пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Згідно полісу про цивільно-правову відповідальність AM 1133636 від 21.11.2017 року страховик (ТОВ «СТД «Глобус» або його правонаступник ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група») повинен виплатити позивачу компенсацію в розмірі 98 000 гривень.

Враховуючи вищезазначене, з відповідача ОСОБА_6 можна стягнути лише різницю між страховою виплатою та сумою матеріального збитку, яка підлягає стягненню на користь позивача. Тобто, відповідач ОСОБА_5 визнавав позов частково та просив суд стягнути з нього на користь позивача ОСОБА_1 матеріальних збитків в розмірі 4 209,62 гривень.

Що стосується моральної шкоди, яку позивач ОСОБА_1 оцінив в 10 000 гривень, то суду першої інстанції не надано жодного документу про її підтвердження, а лише твердження позивача про її наявність. Тобто розмір моральної шкоди та взагалі її наявність нічим не підтверджена, а тому не визнана відповідачем.

Вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_5 витрат на правову допомогу в розмірі 4400 гривень та судового збору у розмірі 1009грн. - відповідачем ОСОБА_5 визнаються в повному обсязі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому від просить залишити рішення суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5 , просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги. Апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» не визнав.

Позивач та його представник не визнали доводи апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду- без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 11 березня 2018 року о 17:50 год. в м. Первомайську Миколаївської області по вул. Київська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_5 , який керував транспортним засобом "OPEL ASTRA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та позивача, який керував транспортним засобом «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом "OPEL ASTRA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в м. Первомайську Миколаївської області по вул. Київська при зміні напрямку руху не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустив контактування з автомобілем марки SSANG YONG, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача, який в цей момент здійснював обгін даного транспортного засобу, після чого останній втратив керування своїм автомобілем та допустив наїзд на автомобіля марки КІА RIO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був припаркований в заїздному кармані. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Таким чином, відповідач ОСОБА_7 порушив вимоги п. 10.1 ПДР, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, а саме порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

11.09.2018 року постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у адміністративній справі № 484/2183/18, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.11.2018 року, провадження відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130, ст. 124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 09.11.2018 року.

05.02.2019 року постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у адміністративній справі № 484/2241/18, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.03.2019 року, відповідача ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, справу закрито у зв`язку із закінченням строку, протягом якого може бути накладено адміністративне стягнення. Постанова набрала законної сили 11.03.2019 року.

Тому, суд першої інстанції, посилаючись на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, дійшов правильного висновку, що дані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Також судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована в ТДВ "СТДВ "Глобус". Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ-1133636 від 21 листопада 2017 року ліміт відповідальності ТДВ "СТДВ "Глобус" за шкоду, заподіяну майну третіх осіб становить 100 000 грн., франшиза 2 000 грн.

Відповідно до протоколу № 16, а саме Договору про приєднання Приватне акціонерне товариство "Стахова компанія "Українська страхова група", є правонаступником ТДВ СТДВ "Глобус" (а.с.88-113, т.1).

Відповідач ОСОБА_3 у триденний строк повідомив ТДВ "СТДВ "Глобус", правонаступником якого є ПАТ "СК "Українська страхова група", про факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.03.2018 року за його участі та транспортного засобу позивача. Однак жодних дій від представників ТДВ "СТДВ "Глобус" щодо огляду його пошкодженого транспортного засобу здійснено не було.

Позивач, після отримання статусу потерпілого, 17 липня 2019 року звернувся до ТДВ "СТДВ "Глобус", правонаступником якого є ПАТ "СК "Українська страхова група", із заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 17.07.2019 року йому було відмовлено у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) відповідно до ст. 37.1.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого.

Відповідно до звіту № 39-19 від 23 грудня 2019 року про оцінку автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , виконаного уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 , визначено, що внаслідок ДТП, транспортний засіб марки «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , отримав такі пошкодження, що витрати на його відновлювальний ремонт становлять 196958,60 грн. та перевищують його ринкову вартість до ДТП в розмірі 183768,72 грн. Також в звіті встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого відповідачем позивачу ОСОБА_1 , як особі, що користується автомобілем марки «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі довіреності від власника ОСОБА_4 , складає -183768,72 грн. (а.с. 33-74 т. 1).

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що страховик у термін визначений законодавством був повідомлений про настання страхового випадку.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу №21-52 від 09.06.2021 року, проведеної судовим експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Кульовим О.Ю., встановлено, що вартість автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на час дорожньо-транспортної пригоди складала - 203630,40 грн. Проведення ремонтно-відновлювальних робіт по відновленню «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , можливо, але економічно недоцільно. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату оцінки складає 249432,23 грн. Вартість автомобіля Ssang Yong Rexton, реєстраційний номер НОМЕР_2 , без врахування диференціації строку експлуатації до моменту ДТП, складає - 183287,05 грн. (а.с. 234-250 т. 1).

З урахуванням вказаного висновку експерта, суд першої інстанції не прийняв заперечення ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" щодо неправомірності вимоги позивача про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Також суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не довів відсутність своєї вини у вчиненій 11.03.2018 року ДТП, і, як наслідок, у заподіянні майнової шкоди позивачу.

Що стосується заперечень і доводів відповідача ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" про безпідставність позовних вимог, то суд першої інстанції вважав їх необґрунтованими і такими, що не відповідають обставинам справи, встановленим під час судового розгляду, оскільки про факт ДТП, що мало місце 11.03.2018 року страховика у становлений законом строк було повідомлено відповідачем ОСОБА_3 , а тому була можливість перевірити обставини справи власними силами та попередити безпідставні страхові виплати.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Крім того, врахувавши положення статей 23, 1167 ЦК України, роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", а також ступінь вини відповідача ОСОБА_3 , глибину душевних страждань позивача у зв`язку із пошкодженням належного йому автомобіля, неможливістю його використання, необхідністю проведення його ремонту, та із застосуванням вимог розумності і справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 10 000грн.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 вказаного Закону), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Цим Законом визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 даного Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, але при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Отже, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Слід зазначити, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ні зазначений Закон, ні ЦК України, ні будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ні у повному обсязі, ні в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

Згідно матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода сталась 11 березня 2018 року, з заявою про виплату і відшкодування потерпіла особа звернувся до ПАТ «СК «Українська страхова група» 15 липня 2020 року за вх. № К-1926, тобто з пропуском встановленого Законом річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування.

Проте, остаточне рішення про визнання відповідача ОСОБА_3 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було прийнято постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року у адміністративній справі № 484/2241/18, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 березня 2019 року, тобто через рік після скоєння ним ДТП.

Проаналізувавши зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що річний строк потерпілою особою пропущено через незалежні від неї причини, що поведінка потерпілої особи в даному випадку була добросовісною, а тому дана особа має право на отримання страхового відшкодування шляхом пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Загальний строк позовної давності позивачем пропущено не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про не застосування судом під час прийняття рішення у справі положень пп. 37.1.4, п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», застосування яких на думку апелянта було підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до страхової компанії взагалі.

Враховуючи правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, колегія суддів відхиляє як підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про необхідність застосування принципу Lex specialis, відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципу Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальна норма має перевагу над загальною, а у разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Переглядаючи рішення суду в частині доводів апеляційних скарг відповідачів про неправильне встановлення судом розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, колегія суддів вважає необхідними зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована в ТДВ "СТДВ "Глобус". Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ-1133636 від 21 листопада 2017 року ліміт відповідальності ТДВ "СТДВ "Глобус" за шкоду, заподіяну майну третіх осіб становить 100 000 грн., франшиза 2 000 грн.

Правонаступником ТДВ СТДВ "Глобус" є Приватне акціонерне товариство "Стахова компанія "Українська страхова група".

Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що у триденний строк повідомив ТДВ "СТДВ "Глобус" про факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.03.2018 року за його участі та транспортного засобу позивача, але як виявилося ТДВ "СТДВ "Глобус" не передало документи своєму правонаступнику ПАТ "СК "Українська страхова група". Факт підготовки заяви та документів для направлення ТДВ "СТДВ "Глобус" відповідачем ОСОБА_3 підтвердив в суді свідок ОСОБА_8 . Доказів протилежного матеріали справи не містять. Однак жодних дій від представників ТДВ "СТДВ "Глобус" щодо огляду його пошкодженого транспортного засобу здійснено не було.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (пп.30.1). Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (пп.30.2).

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в правових висновках, викладених в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019р. у справі № 753/21303/16-ц та від 20 жовтня 2021 року у справі № 205/1314/16-ц.

Отже, розмір страхового відшкодування залежить також від того, визнає власник транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким, власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач просив стягнути на його користь майнову шкоду, завдану механічним пошкодженням автомобілю «SSANG YONG», д.н.з. НОМЕР_4 під час ДТП у розмірі 183768,72 грн., та витрати на оплату висновку № 39-19 від 23.12.2019 проведення незалежної оцінки майна з визначенням вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобілю марки «SSANG YONG», д.н.з. НОМЕР_4 3030 грн., а всього 186 798,72 грн.

Згідно висновку за звітом № 39-19 від 23 грудня 2019 року ринкова вартість автомобіля «SsangYongRexton», реєстраційний номер НОМЕР_4 на дату оцінки становить 183 768, 72 грн; коефіцієнт фізичного зносу автомобіля «SsangYongRexton» становить 0,70; вартість відновлювального ремонту автомобіля «SsangYongRexton» складає 196 958, 60 грн (з урахування ПДВ); величина втрати товарної вартості автомобіля «SsangYongRexton» реєстраційний номер НОМЕР_4 не розраховувалась. Також в звіті встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого відповідачем позивачу ОСОБА_1 , як особі, що користується автомобілем марки «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі довіреності від власника ОСОБА_4 , складає -183768,72 грн. (а.с. 33-74 т. 1).

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу №21-52 від 09.06.2021 року, проведеної судовим експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Кульовим О.Ю., встановлено, що вартість автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на час дорожньо-транспортної пригоди складала - 203630,40 грн. Проведення ремонтно-відновлювальних робіт по відновленню «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , можливо, але економічно недоцільно. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату оцінки складає 249432,23 грн. Вартість автомобіля Ssang Yong Rexton, реєстраційний номер НОМЕР_2 , без врахування диференціації строку експлуатації до моменту ДТП, складає - 183287,05 грн. (а.с. 234-250 т. 1).

Отже, з огляду на положення статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" автомобіль «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вважається технічно знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу перевищує його ринкову вартість.

В відзиві на апеляційну скаргу та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач та його представник пояснили, що позивач визнавав і визнає транспортний засіб фізично знищеним та не заперечує передати залишки автомобілю відповідачу. Проте відповідачі під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляли клопотань про передачу їм залишків автомобілю, які і на даний час знаходиться у позивача, хоча це вирішувалося в позасудовому порядку.

Представник відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснив, що питання про передачу залишків транспортного засобу під час розгляду справи в суді першої інстанції не вирішувалося. На даний час відповідач ОСОБА_3 не бажає отримувати залишки автомобілю.

З урахуванням наведеного, власнику підлягає відшкодуванню шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, а право на залишки транспортного засобу отримує особа, відповідальна за шкоду.

За такого, суд дійшов обґрунтовано висновку що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню позивачу у даній справі становить 183768,72 грн., який дорівнює вартості транспортного засобу до ДТП.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про необхідність відшкодування позивачу з урахуванням положень ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», матеріальних збитків, які становлять різницю між вартість автомобіль до ДТП та вартістю пошкодженого автомобіля після ДТП.

Правильно суд першої інстанції дійшов і висновку про необхідність стягнення на користь позивача витрат на оплату висновку № 39-19 від 23.12.2019 проведення незалежної оцінки майна з визначенням вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобілю марки «SSANG YONG», д.н.з. НОМЕР_4 у розмірі 3030 грн..

При цьому колегія суддів виходить з того, що страховик після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) в порушення вимог ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не здійснив дії, передбачені пп.34.1, 34.2 даної статті, а тому відповідно до пп. 34.3 ст. 34 Закону потерпілий має право на відшкодування витрат на проведення експертизи (дослідження).

Отже, загальний розмір відшкодування на користь позивача становить 186798,72грн. ( 183768,72грн+3030грн= 186798,72грн).

За такого, суд правильно з урахуванням ліміту відповідальності страхової компанії відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ-1133636 від 21 листопада 2017 за шкоду, визначив, що із зазначеної суми страхова компанія має відшкодувати позивачу 98000грн. (ліміт 100 000 грн.- франшиза 2 000 грн.), а відповідач ОСОБА_3 - НОМЕР_5 , 72 грн.

Як уже зазначалося, у разі, коли власнику підлягає відшкодуванню шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, право на залишки транспортного засобу отримує особа, яка зобов`язана і відшкодувала шкоду (страховик, винна особа, роботодавець чи Моторне транспортне (страхове) бюро України.)

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п. 9 Постанови №6 від 27.03.1992року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з послідуючими змінами та доповненнями) постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Разом з тим, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п.14 Постанови № 4 від 01.03.2013року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснив, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Оскільки відповідачі такої заяви не подавали, суд з власної ініціативи був позбавлений можливості вирішити вказане питання.

Відхиляє колегія суддів також доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про не врахування судом того, що розмір моральної шкоди та взагалі її наявність нічим не підтверджена, оскільки позивачем не надано жодного документу на її підтвердження.

Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за загальним правилом відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Матеріалами справи встановлено, що 11 березня 2018 року о 17:50 год. в м. Первомайську Миколаївської області по вул. Київська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_5 , який керував транспортним засобом "OPEL ASTRA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та позивача, який керував транспортним засобом «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 . В результаті даної ДТП автомобіль автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зазнав значних механічних пошкоджень та з огляду на положення статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вважається технічно знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу перевищує його ринкову вартість.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.02.2019 року у адміністративній справі № 484/2241/18, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.03.2019 року, відповідача ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, справу закрито у зв`язку із закінченням строку, протягом якого може бути накладено адміністративне стягнення. Постанова набрала законної сили 11.03.2019 року.

Отже, вина відповідача та обставини ДТП, в результаті якої було знищено автомобіль , яким позивач керував за довіреністю від власника ОСОБА_4 , який є батьком позивача, не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Слід зазначити, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у момент ДТП переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я та за своє життя. Крім того, тривалий час (майже два роки) після ДТП позивачу довелося користуватися громадським транспортом, що викликало суттєві незручності у пересуванні. Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, йому довелося відкласти, або винаймати інший транспортний засіб, а від деяких з них позивач взагалі змушений був відмовитись. Також зазначав, що впродовж всього періоду судових розглядів почувався незручно, дискомфортно, був змушений пристосовуватися до негативних умов існування, крім того продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді постійного головного болю, запаморочення.

Отже, наявність моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував перш за все душевними стражданнями та перенесеними переживаннями у зв`язку із самим фактом дорожньо - транспортної пригоди, внаслідок якої було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, поведінкою відповідача ОСОБА_3 під час ДТП та після нього, відмовою відповідачів ремонтувати пошкоджений автомобіль. Розмір душевних страждань ОСОБА_1 оцінив в 10000 гривень.

Зазначені ствердження позивача матеріалами справи не спростовані.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню саме відповідачем ОСОБА_3 , оскільки між його діями та спричиненою позивачу моральною шкодою наявний безпосередній причинний зв`язок, а відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даному випадку відсутні правові підстави для відшкодування її страховою компанією.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом правильно була врахована ступінь вини відповідача ОСОБА_3 , глибина душевних страждань позивача у зв`язку із пошкодженням автомобіля, який був переданий йому його батьком для постійного користування, неможливістю його використання, необхідністю проведення його ремонту, характер немайнових втрат (їх тривалості, з урахуванням того, що ДТП сталася в березні 2018р., можливості відновлення), інші обставини по справі ( перенесеного у момент ДТП значного фізичного білю, емоційного стресу, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я та за своє життя) та з урахуванням вимог розумності і справедливості, визначена сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 у розмірі 10 000грн.

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" щодо відсутності правових підстав для стягнення з страхової компанії витрати на правничу допомогу в розмірі 4 400,00 грн, оскільки з урахуванням принципи співмірності та розумності судових витрат ПАТ «СК «Українська страхова група» вважає, що сума гонорару адвоката в розмірі 8800 грн є значно завищеною з огляду на те, що дана цивільна справа не є складною, а спектр робіт, що був проведений адвокатом є мінімальним.

Прим цьому, колегія суддів виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із системного аналізу змісту статей 10,11,12,13 ЦПК України випливає, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Як убачається з матеріалів справи, представником позивача у справі був адвокат Левицький С.О., , який діяв на підставі ордеру серії МК № 148764 та договору про надання правової допомоги від 09 січня 2020 року (а. с. 26 27, 29 т.1).

Згідно п. 4.2 договору про надання правової допомоги за послуги розмір гонорару складає 8800грн. та додатково 10% від суми виграшу, за позитивне рішення або отриманий позитивний економічний ефект.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано суду квитанцію № 3 від 09 лютого 2020р. про оплату ним наданої правової допомоги у розмірі 8800 грн (а. с. 28,т.1).

За такого слід дійти висновку, що сплачені позивачем адвокату кошти є гонораром.

Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом було надано наступну правову допомогу: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин (400грн), вивчення діючого законодавства у сфері спірних правовідносин (800грн), написання позовної заяви (2600грн), підготовка процесуальних документів для направлення позову до суду (200грн), представництво інтересів в судах (4800грн), а всього 8800грн.

Відповідачі, в тому числі і ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" під час розгляду справи судом першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката через їх та неспівмірність не заявляли та не надавали з цього приводу докази. Більш того, відповідач ОСОБА_5 навіть в апеляційній скарзі не заперечує проти стягнення з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4400грн.

За такого у суду не було правових підстав для відмови у стягненні з відповідачів на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу у зазначеному в позові розмірі, з розподілом їх між відповідачами пропорційно розміру задоволених вимог.

При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційних скарг відповідачів не спростовують висновків суду, зроблених в рішенні суду.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, а також враховуючи, що інші доводи апеляційних скарг містять суб`єктивне тлумачення апелянтами як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року