Дата документу 09.08.2022 Справа № 337/779/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/779/22 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/1639/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради. В березні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою, в якій виключила позовні вимоги до ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову остаточно зазначила, що на підставі ордеру від 29 січня 1998 року №42 її померлий батько ОСОБА_4 отримав квартиру АДРЕСА_1 .

На час звернення до суду квартира неприватизована.

У вказаній квартирі зареєстровані вона, її чоловік ОСОБА_5 , її дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач у справі ОСОБА_2 , яка у вказаній квартирі не проживала, її речей у квартирі немає, участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує.

З 1990 років ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2 .

Вона змушена нести зайві витрати на утримання житла, оплачуючи комунальні послуги в тому числі за відповідача, позбавлена можливості оформити субсидію.

На підставі зазначеного просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що відповідач не заперечувала факт не проживання у квартирі понад шість місяців, відсутні докази її наміру вселитись до спірного житла та причин не проживання у спірному житлі, відповідачем не доведено поважності причин її не проживання у квартирі, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з поважності причин відсутності відповідача у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Реалізація права на житло має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду.

Ордер на вселення № 42 від 29 січня 1998 року було видано на ім`я ОСОБА_4 на родину з чотирьох чоловік: ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_8 , син ОСОБА_3 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 лютого 2006 року серія НОМЕР_1 , виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції (а.с.15).

Згідно з інформаційною довідкою ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» від 05 січня 2022 року №432225 відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_2 , загальна площа квартири складає 50,07 кв.м., кількість зареєстрованих осіб 7, квартира двокімнатна, неприватизована (а.с.10).

Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 30 січня 2022 року, який складений сусідами позивача ОСОБА_9 (кв.78), ОСОБА_10 (кв.82), ОСОБА_11 (кв. 82), при огляді квартири за адресою: АДРЕСА_3 , засвідчено, що починаючи з 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають (а.с.13).

Згідно з довідкою МКП «Основаніє» від 10 серпня 2015 року № 1170 за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 , зять ОСОБА_5 , онука ОСОБА_7 , онука ОСОБА_6 , онука ОСОБА_6 , що також підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання особи щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи щодо ОСОБА_2 (а.с. 20, 21, 22, 23, 24, 29, 196)

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують неприязнені стосунки.

За приписами статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі N 490/12384/16-ц (провадження N 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі N 760/13113/14-ц (провадження N 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі N 333/6160/17 (провадження N 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі N 182/6536/13-ц (провадження N 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі N 301/288/20 (провадження N 61-2566св21).

Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" (заява N 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява N 30856/03)зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Частинами першою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції належним чином оцінив докази, надані сторонами, у їх сукупності, доводи сторін спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Позивачем в силу покладеного на неї процесуальним законом обов`язку не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги фактично ґрунтуються лише на копії акту, в якому сусіди вказали про непроживання відповідача у спірній квартирі з 1998 року.

Колегія суддів критично ставиться до вказаного доказу, оскільки такий акт був складений лише в 2022 році та одноразово, однак констатує події майже двадцятичотирьохрічної давнини.

Окрім цього, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_9 (кв.78), ОСОБА_10 (кв.82), ОСОБА_11 (кв. 82) проживали у будинку АДРЕСА_4 , з 1998 року.

При цьому відповідач в суді першої інстанції пояснювала, що між сторонами існують неприязні відносини, а позивач змінила замки у вхідних дверях, внаслідок чого вона позбавлена можливості користуватися житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вселення у спірну квартиру позивача у неповнолітньому віці, проживання відповідача у с.Новослобідка, де вона здійснювала догляд за батьками та господарством, свідчить про наявність у родині певної домовленості щодо користування спірним житлом, яким до жовтня-листопада 2021 року відповідач користувалась в обсязі, який задовольняв її потреби, позивачем не надано достовірних й достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача більше шести місяців у спірній квартирі саме у зв`язку із втратою інтересу до житла.

Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про наявність у відповідачки іншого житла, оскільки на вказані обставини позивач не посилалась у позовній заяві, це не було предметом розгляду суду першої інстанції, докази на підтвердження цих обставин позивачем не надавались.

Звертаючись до суду із цим позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, позивач не аргументувала належним чином ані мету, яку вона переслідувала, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті.

Посилаючись на несення додаткових витрат на утримання житла, позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою компенсувати такі витрати або до суду з відповідним позовом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за встановлених у цій справі обставин дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 серпня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: М.С. Гончар

І.В. Кочеткова