Справа № 161/4569/22 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/890/22 Категорія: 3 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар Савчук Т.Ф.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінактив", про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 , поданою представником позивача ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року та апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою представником відповідача ОСОБА_2 , на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 у квітні 2022 року звернулась в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_5 29 грудня 2006 року зареєструвала право приватної власності на нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 5954037. Між нею та АКІБ «УкрСиббанк» 29 березня 2007 року укладено договір про надання споживчого кредиту на суму 175 000 дол США. 04 травня 2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 90 000 доларів США, що станом на день укладення договору дорівнювало еквіваленту 454 000 грн за курсом НБУ. На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами передала АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку нежитлове за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м.Києва Данич О.Ф. 29 березня 2007 року та 04 травня 2007 року внесено в Державний реєстр іпотек інформацію про іпотеку щодо цього майна. Внаслідок укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» договору факторингу від 24 листопада 2016 року, ТОВ «ФК «Фінактив» набув права вимоги за вищевказаними кредитними договорами з усіма додатковими угодами та додатками до них. Відповідачем ОСОБА_4 з ТОВ «ФК «Фінактив» 28 грудня 2016 року укладено договір про відступлення права вимоги №28/12, внаслідок чого відповідач набула права вимоги за цими договорами та усіма додатковими угодами з додатками до них. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у справі №161/14096/16 ухвалено стягнути з позивача на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 березня 2007 року у розмірі 109 694,09 дол. США та заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 травня 2007 року у розмірі 80 370,22 дол. США. Усі виконавчі листи у цивільних справах №2-6772, №2-2896/11, №161/14096/16, видані Луцьким міськрайонним судом Волинської області об`єднані в зведене виконавче провадження ЗВП №43504816, яке перебувало на примусовому виконанні у Луцькому РВ ДВС. В межах даного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С.Л. винесена постанова від 22 листопада 2017 року про передачу спірного приміщення у вигляді нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стягувачу ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960 грн. Майно передано стягувачу ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу 22 листопада 2017 року. Право власності на спірне приміщення зареєстровано за відповідачем 28 листопада 2017 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року заочне рішення суду від 23 січня 2017 року у справі №161/14096/16 скасовано. В подальшому у цій справі 22 березня 2019 року ухвалено рішення про задоволення позову. Постановою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», правонаступник ОСОБА_4 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитними коштами відмовлено.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року, постановою Волинського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, постановою Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі №161/2590/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ТОВ «ФК «Фінактив», третя особа, яка не заявляє окремих вимог щодо предмета спору, ПАТ «УкрСиббанк», про визнання договору про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року недійсним, встановлено, що фізична особа у будь-якому статусі, в даних правовідносинах ОСОБА_4 , не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. ОСОБА_4 в розумінні ст. 387 ЦК України не є добросовісним набувачем спірного майна. Статус стягувача відповідач набула на підставі договору про відступлення права вимоги, який відповідно до рішень судів у справі № 161/12590/19 визнано недійсним.

Просила витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 5954037; внести в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_3 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 5954037; стягнути судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього, відмовлено. Додатковим рішенням суду від 26 серпня 2022 року в цій справі в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення суду від 12 серпня 2022 року у цій справі, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, не зазначив норми права, які застосовував суд та мотиви їх застосування, норми права на які посилалися сторони, які суд не застосовував, та мотиви їх незастосування. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статус стягувача у виконавчому провадженні ЗВП №43504816 ОСОБА_4 набула на підставі договору про відступлення прав вимоги від 28 грудня 2016 року №28/12 укладеного з ТОВ «ФК «Фінактив», який відповідно до рішення суду у справі №161/12590/19 визнано недійсним. З огляду на те, що ОСОБА_4 знала/повинна була знати, що ТОВ «ФК «Фінактив» не мало права на укладення з нею як фізичною особою договору про відступлення права вимоги №28/12, яке за своєю правовою природою є договором факторингу, відсутні підстави стверджувати, що спірне майно набуто відповідачем як добросовісним набувачем цього майна і таке спірне майно, з врахуванням рішень судів по справі №161/12590/19, було законно реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. ОСОБА_4 незаконно набула статус стягувача у виконавчому провадженні ЗПВ №43504816 та набула право власності на спірне майно, яке позивач просить витребувати у неї на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України. Зважаючи на вимоги ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Позов про витребування майна з чужого незаконного володіння пред`явлено позивачем як самостійну вимогу (окремий позов) про застосування наслідків недійсності правочину договору про відступлення права вимоги №28/12 від 28 грудня 2016 року. Тому строк позовної давності для такої позовної вимог переривався (як це передбачено ч.ч.2-3 ст.264 ЦК України) поданням 30 липня 2019 року позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №28/12 від 28 грудня 2016 року, за наслідками вирішення якого 03 лютого 2020 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі №161/12590/19 ухвалено рішення, залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 липня 2020 року. Строк позовної давності у такому випадку закінчується 16 липня 2023 року.

Відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 26 серпня 2022 року у цій справі, в якій просила його скасувати та ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути зі ОСОБА_3 на її користь витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 55 000 грн. Зазначає, що відповідач не зобов`язаний обґрунтовувати розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами у фіксованому розмірі у Договорі про надання правничої допомоги з точки зору затраченого часу та їх виконання, а також їх загального обсягу. Стороні, яка заявляє до відшкодування витрати на правничу допомогу не обов`язкову доводити, що вони були нею сплачені. Хоч відповідачем і не було оплачено послуги з правничої допомоги адвоката, однак факт надання перелічених послуг в акті приймання-передачі наданих послуг від 16 серпня 2022 року підтверджуються як матеріалами справи, так і документами доданими до заяви про винесення рішення щодо судових витрат. Винагорода «гонорар успіху» встановлений на рівні 25 000 грн. (у випадку незадоволення судом позовних вимог) є складовою витрат на правничу допомогу і підлягає оцінці судом за критеріями реальності та розумності. Визначений сторонами розмір такого «гонорару успіху» є розумним та співмірним зі складністю справи та ціною позову, оскільки становить лише частину від реальної вартості нерухомого майна, яке є предметом спору у даній справі. Вказана послуга не була включена сторонами до вищезгаданого акту приймання-передачі, а визначена у договорі про надання правничої допомоги (у додатку №4 до нього), на його оплату виставлено відповідний рахунок, тому така послуга є повністю підтвердженою відповідними доказами та підлягає стягненню з позивача у складі витрат на правничу допомогу.

Від представника відповідача ОСОБА_2 16 вересня 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 . Відповідно до змісту відзиву, доводи скарги є безпідставними, а вимоги такими, що не підлягають до задоволення. ОСОБА_4 отримала статус стягувача у виконавчих провадженнях, а державний виконавець передав їй нерухоме майно не на підставі договору про відступлення права вимоги. На сьогоднішній день залишаються чинним судові рішення по справам №2-2896/11 та №2-1737/2011, а також ухвали суду в таких справах про заміну стягувача у виконавчих провадженнях. Не скасована ухвала суду про заміну стягувача у виконавчому провадженні у справі №161/14096/16-ц. Передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22 листопада 2017 року, тобто коли були чинними усі три вищезазначені судові рішення про стягнення з позивача заборгованості. При цьому державний виконавець діяв виключно в межах закону та керувався вищезазначеними виконавчими листами та ухвалами про зміну стягувача у виконавчих провадженнях. Позивач могла б відновити своє право на отримання від стягувача компенсації різниці між вартістю майна та розміром боргу. Після скасування 21 грудня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року у справі №161/140696/16-ц, позивач не повідомляла державного виконавця про його скасування та не зверталась до нього із заявами щодо повідомлення стягувача про необхідність сплати вищевказаної різниці. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні жодним чином не порушує права та інтереси боржника. Наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не скасовує зобов`язання боржника перед кредитором, а тому не може бути підставою для витребування майна. Якщо суд апеляційної інстанції погодиться із висновками суду першої інстанції та доводами відзиву щодо безпідставності та необгрунтованості заявлених позовних вимог, то відповідач вважає допустимим частково задовольнити апеляційну скаргу та змінити мотивувальну частину рішення суду, виключивши з неї положення щодо застосування позовної давності до позовних вимог позивача. У протилежному випадку просить мотивувальну частину в частині застосування позовної давності та резолютивну частину рішення залишити без змін. Позивачу було відомо про порушення його права ще 28 листопада 2017 року, коли ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірне майно, а тому строк позовної давності сплив 28 листопада 2020 року. В судовому засіданні 29 липня 2022 року представник позивача визнав, що ОСОБА_3 стало відомо про вибуття з її володіння спірного майна 28 листопада 2017 року. Пропуск трирічного строку на звернення з позовом є підставою для відмови в його задоволенні. Твердження представника позивача про те, що строк позовної давності було перервано шляхом подання позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги є хибним. Предметом договору №28/12 від 28 грудня 2016 року було відступлення права вимоги від ТОВ «ФК «Фінактив» до ОСОБА_4 за кредитними договорами № від 29 березня 2007 року та №0 від 04 травня 2007 року, за якими позичальником та боржником є ОСОБА_3 . Фактично, ОСОБА_4 отримала право на стягнення кредитної заборгованості на своє ім`я за вищевказаними кредитними договорами, при цьому спірне майно не було предметом такого договору про відступлення права вимоги. Підставою набуття права власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно стало свідоцтво №2621 від 28 листопада 2017 року, видане приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу на підставі постанови та акту від 22 листопада 2017 року, що видані державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Будь С.Л. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Позовна давність застосовується до предмету позову, не до його підстав, а тому доводи апеляційної скарги, що позов у іншій справі був поданий з підстав незаконного вибуття спірного майна із власності позивача не заслуговують на увагу, оскільки спірне майно не було предметом такого позову. Пред`явлення ОСОБА_3 у липні 2019 року позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги перервало позовну давність лише на позовну давність про визнання такого договору недійсним.

Представником позивача ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 на додаткове рішення суду від 26 серпня 2022 року у цій справі. Вказує, що у додатку №4 від 22 квітня 2022 року до Договору про надання правничої допомоги від 30 липня 2018 року сторони встановили розмір гонорару адвокату у фіксованому розмірі у величині 30 000 грн. Щодо визначеного цим додатком додаткової винагороди адвокату за досягнення позитивного рішення у справі у вигляді «гонорару успіху», то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статтей 362, 903 ЦК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат, досягнення якого відповідно до умов договору від 30 липня 2018 року не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Інтереси ОСОБА_4 як сторони договору від 30 липня 2018 року безумовно не обмежуються отриманням власне послуг адвоката, а спрямовані на досягнення певного результату позитивного рішення по справі №161/4569/22 проте, досягнення такого результату виходить за межі предмета даного договору, яким є лише надання юридичних послуг. Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав, а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатом послуг, а тому не може бути предметом договору. Включення до Додатку №4 від 22 квітня 2022 року про винагороду адвокату у вигляді «гонорару успіху» суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства. Зафіксований у Додатку №4 до договору про надання правничої допомоги гонорар у розмірі 30 000 грн вважає явно завищеним, виходячи зі складності справи. Просив в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити, додаткове рішення суду від 26 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити; не визнав апеляційну скаргу відповідача, просив залишити додаткове рішення без змін. Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 на рішення суду від 12 серпня 2022 року у цій справі, просив залишити рішення без змін; підтримав вимоги апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 , просив її задовольнити. пов`язані з наданням відповідачу професійної правничої допомоги у розмірі 55 000 грн.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вони підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач змінювала неодноразово своє прізвище - спочатку « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », в подальшому на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені та свідоцтвом про шлюб.

Позивач була власником нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343,00 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (тепер ПАТ «УкрСиббанк») та позивачем було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0 та надано кредит 175000 доларів США. 04 травня 2007 року між тими ж сторонами укладено договір про надання кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит 90 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами позивач передала АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку нежитлове за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2011 року по справі №2-1737/2011 стягнуто з ОСОБА_9 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 травня 2007 року в розмірі 733 236,29 грн, судові витрати - 1820,00 грн.

Рішенням від 06 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_10 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 29 березня 2007 року в розмірі 1 497 911,83 грн, сплачений судовий збір в розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року №16/14096/16-ц ухвалено стягнути з ОСОБА_9 заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 березня 2007 року в розмірі 109 694,09 доларів США та заборгованість по процентам за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 травня 2007 року в розмірі 80 370,22 доларів США, а також понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 73 164,44 грн.

На виконання рішень судів було видано виконавчі листи.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» 24 листопада 2016 року укладено договір факторингу. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року передано ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» право вимоги за кредитними договорами, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 .

Між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ОСОБА_4 28 грудня 2016 року укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12 за умовами якого до ОСОБА_4 перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_9 за кредитними договорами № 0 від 29 березня 2007 року та №0 від 04 травня 2007 року, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 з усіма додатковими угодами та додатками до них.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від у справі №161/1409/16-ц від 12 травня 2017 року та від 07 серпня 2017 року стягувача ПАТ «УкрСиббанк» замінено на правонаступника ОСОБА_11 у виконавчих провадженнях №53681422 (кредитний договір № 0 від 04 травня 2007 року) та №53681422 (кредитний договір №0 від 29 березня 2007 року).

14 липня 2017 року та 08 листопада 2017 року заступником начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Копетюком В.О. винесено постанови про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_4 (ВП №53681422), згідно ухвал Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2017 року та 07 вересня 2017 року.

22 листопада 2017 року у зведеному виконавчому провадженні №43504816 від 12 травня 2014 року (про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 2234918,12 грн та 190064,31 доларів США) постановою старшого державного виконавця Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С.Л. передано стягувачу ОСОБА_4 нерухоме майно (приміщення ресторану за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок погашення заборгованості у зв`язку із тим, що електронні торги №297710 від 20 листопада 2017 року не відбулися (відсутні учасники), вартість за початковою ціною - 6 084 960 грн майно передано стягувачу згідно Акту державного виконавця від 22 листопада 2017 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у справі №161/12590/19, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_4 .

За вимогами ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Оскільки витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника, то суду необхідно з`ясувати та надати оцінку діям особи позивача щодо володіння нежитловим приміщенням, інтересу до нього, вибуття його з фактичного володіння позивача, оскільки позивач стверджує, що таке майно вибуло з її володіння поза її волею.

Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, провадження № 14-8цс21, зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Так, колегією суддів встановлено, що вбудоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , було предметом договору іпотеки №791 від 04 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_12 та первинним стягувачем АКІБ «УкрСиббанк».

В подальшому, у зв`язку із задоволенням позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в забезпечення яких такий іпотечний договір був укладений, усі видані Луцьким міськрайонним судом виконавчі листи у цивільних справах №№ 2-6772/10, 2-2896/11, 161/14096/16 були об`єднані в зведене виконавче провадження ЗВП №43504816, яке перебувало на примусовому виконанні у Луцькому РВДВС.

Між первинним стягувачем ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» 24 листопада 2016 року укладено договір факторингу №48, а 28 грудня 2016 року договір про відступлення права вимоги №28/12 між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_4 , ОСОБА_4 набула право вимоги за кредитними справами №0 від 29 березня 2007 року та №0 від 04 травня 2007 року (з усіма додатковими договорами та угодами).

У зв`язку із укладенням вищевказаних договорів, ухвалами Луцького міськрайонного суду первинного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» замінено на нового ОСОБА_4 у виконавчому провадженні №53681422 (виконавчий лист №161/14096/16), про що державним виконавцем винесено відповідні постанови.

Згідно зі статтями 34, 72 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися. Такі свідоцтва видаються на підставі акта про те, що майно залишено за стягувачем у зв`язку з тим, що торги не відбулися.

Пункт 1 глави 13 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції Порядку на час видачі оспорюваних свідоцтв передбачає, що у разі, якщо прилюдні торги (аукціон) оголошено такими, що не відбулися, нотаріус видає відповідне свідоцтво про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта із зазначенням того, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися.

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що підставою для видачі стягувачу свідоцтва про право власності на майно, яке він залишив за собою у рахунок погашення боргу, є акт державного виконавця із зазначенням того, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися.

Вказаний акт державний виконавець складає на виконання постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, що приймається ним у порядку статті 62 Закону України «Про виконавче провадження».

В порядку примусового виконання рішень суду 22 листопада 2017 року відбулась передача спірного майна стягувачу ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості.

Як встановлено Волинським апеляційним судом у постанові від 27 серпня 2021 року у справі №161/15019/19, що станом на день розгляду справи набрала законної сили, така передача майна державним виконавцем була здійснена коли чинними були усі судові рішення у вищевказаних справах про стягнення з позивача ОСОБА_3 кредитної заборгованості і відповідно вартість нереалізованого на торгах майна не перевищувала загальної суми боргу перед стягувачем. У відповідача ОСОБА_4 на час передачі їй нереалізованого майна в рахунок погашення боргу не виникло обов`язку внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню. Після передачі майна стягувачу ухвалою суду від 21 грудня 2017 року рішення суду від 25 січня 2017 року по справі №161/14096/16-ц було скасоване, тому після скасування такого рішення, з позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка стягується на підставі заочних рішень суду в цивільних справах №2-6772/10, №2-2896/11 у розмірі 2 231 148 грн. Отже, державним виконавцем було дотримано вимоги ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» під час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу». З огляду на це, колегією суддів зроблено висновок про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування акту, протоколу державного виконавця та визнання недійсним виданого на їх підставі свідоцтва про право власності.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

При цьому, добросовісність ОСОБА_4 як набувача майна позивачем не спростована, а факт визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року не є самостійною підставою для висновку про недобросовісність нового стягувача як нового власника.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку із визнанням недійсним договору про відступлення права вимог її право власності на спірне нерухоме майно було поновлено, безпідставні, оскільки акт державного виконавця про те, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися, як і свідоцтво про право власності, видані стягувачу, не скасовані. Наслідком визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги стає поновлення майнових прав за первісним його стягувачем, а не відновлення права власності боржника на нього.

За договором відступлення права вимоги відповідачу ОСОБА_4 не передавалось у володіння спірне майно. Спірне майно було передано у порядку виконання судових рішень - у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 .

За встановленими обставинами майно у відповідача не може бути витребувано і, як наслідок, не може бути внесено в державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію на спірне майно за ОСОБА_3 . Підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Зробивши правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову по суті заявленого спору, суд першої інстанції одночасно з цим врахував подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності і зробив висновок про не задоволення позовних вимог у зв`язку з спливом позовної давності, що є зайвим і цей висновок підлягає виключенню.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду та містяться у тому числі у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №№ 712/8916/17, 369/6892/15-ц, 367/6105/16-ц, 575/476/16-ц. 183/1617/16, 504/2864/13, 522/2202/15-ц, 522/2201/15-ц, 522/2110/15-ц, 2004/1979/12, 522/1029/18, 372/266/15-ц.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши посилання на застосування позовної давності і відмову в позові з цієї підстави.

Переглядаючи додаткове рішення суду від 26 серпня 2022 року в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 , колегія суддів зауважує наступне.

Відповідач звернулася до суду з заявою про винесення додаткового рішення щодо судових витрат, просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 55 000 грн. Суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення, яким в задоволенні цієї заяви відмовив і виходив з того, що не надано належних і допустимих доказів в підтвердження сплати відповідачем коштів у розмірі 55 000 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Зі змісту п. 5 ст. 270 ЦПК України вбачається, що судом ухвалюються або додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу, а не додаткове рішення.

Доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу. При цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений права ухвалити додаткове рішення у справі, оскільки воно, відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК має ухвалюватися судом, що ухвалив рішення по суті спору, тобто у даному випадку Луцьким міськрайонним судом Волинської області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, додаткове рішення суду першої інстанції необхідно скасувати через порушення норм процесуального права та направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до ст.379 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану її представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року в цій справі змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року в цій справі скасувати, справу в частині вирішення заяви відповідача ОСОБА_4 про прийняття додаткового рішення направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді