Ухвала

Іменем України

08 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 336/1662/20

провадження № 61-7286ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, в якому просив встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та на 1/4 частину вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 650 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 03 грудня 2021 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн витрат на отримання професійної правничої допомоги.

Приймаючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач заперечує проти задоволення заяви, врахував його майновий стан, непрацездатність за віком та станом здоров`я (наявність статусу особи з інвалідністю другої групи).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у цій справі залишено без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 03 грудня 2021 року змінено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на отримання професійної правничої допомоги.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 грн витрат на отримання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції змінюючи додаткове рішення суду першої інерції та вирішуючи питання розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції виходив з того, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Також суд має врахувати загальні засади справедливості, добросовісності та розумності.

27 липня 2022 року ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 червня 2022 року у частині судових витрат в указаній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, від 04 жовтня 2021 року у справі № 922/3436/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що інтереси відповідача ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанцій представляла адвокат Кара Ю. М. на підставі договорів про надання правової допомоги від 20 червня 2020 року № 16, від 13 травня 2020 року № 14, від 07 травня 2020 року № 11, від 13 січня 2022 року № 3, від 11 лютого 2022 року № 3/1. До заяви про ухвалення додаткового рішення та відзивів на апеляційну скаргу долучено акти прийому-передачі виконаних робіт від 11 лютого 2021 року № 1, від 23 жовтня 2021 року № 2, від 22 травня 2020 року № 1, від 13 травня 2020 року № 1, від 20 січня 2022 року № 1, від 17 лютого 2022 року № 1, докази сплати ОСОБА_1 послуг з надання правничої допомоги.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції з урахуванням складності справи, критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), критерію розумності їхньої вартості, прохання позивача про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу та урахування його матеріального становища (пенсійного віку, розміру доходів позивача, наявність статусу особи з інвалідністю другої групи), дійшов обґрунтованого висновку зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, від 04 жовтня 2021 року у справі № 922/3436/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров