ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/26391/19

Провадження № 22-ц/4820/947/22

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю апелянта та його представника,

представника відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2021 року, суддя Стефанишин С.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припиненим зобов`язання,

встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання припиненим з 01 березня 2018 року зобов`язання, встановлені за попереднім договором міни від 31 березня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначила, що 31 березня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір міни, відповідно до якого сторони у строк до 31 грудня 2017 року зобов`язались укласти основний договір міни належних їм на праві власності житлових будинків. В подальшому ОСОБА_2 фактично відмовився від укладення договору міни, не вчиняв дій, спрямованих на продовження строку дії договору або укладення основного договору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2021 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що доводи позивача щодо невиконання умов попереднього договору відповідачем не знайшли підтвердження у судовому засіданні та суперечать фактичним обставинам справи. Сторони дійшли взаємної згоди щодо істотних умов попереднього договору, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що укладений між сторонами попередній договір міни є чинним. Крім того, на думку суду, позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_2 не надав доказів укладення основного договору міни, продовження строку попереднього договору або доказів виконання сторонами умов, необхідних для укладення договору міни, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 31.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, Хмельницької області Верхомій Л.О., зареєстрований в реєстрі за №326.

За умовами п. 1 зазначеного договору, у строк до 31 грудня 2017 року сторони зобов`язувались укласти основний договір міни.

В п.1.1.1. попереднього договору сторони визначили, що у разі якщо станом на момент в часі, визначеному в пункті 1 договору у кожній зі сторони не будуть виготовлені правовстановлюючі документи на нерухоме майно, та/або документи, які необхідні згідно чинного законодавства для укладення основного договору, то кінцевий строк укладення основного договору продовжується на 2 (два) місяці.

Згідно з п. 2 та п. 2.1. зазначеного договору в обмін на належний позивачу житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства за цією ж адресою, позивач отримує у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розміщений за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 4.1. вказаного договору сторони зобов`язалися підготувати усі необхідні документи для укладення та нотаріального посвідчення основного договору міни.

Вимогами п. 4.2. попереднього договору встановлено, що сторони зобов`язані підготувати для укладення основного договору та надати одна одній за 3 дні до укладення основного договору, але не пізніше ніж до дати визначеної п. 1 документи, що підтверджують право власності кожного зі Сторін на нерухоме майно.

В п. 4.13. визначено, що сторони зобов`язані прибути до нотаріуса для укладення основного договору не пізніше, ніж у день вказаний в пункті 1, якщо інше не визначено письмовою угодою сторін.

Згідно із статтею 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов попереднього договору, позивач просила захистити своє право шляхом визнання в судовому порядку припиненим зобов`язання, які встановлені за цим попереднім договором.

Разом з тим, частиною 2 статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом з тим у випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «…як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Застосування будь-якого способу захисту порушеного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом обраного позивачем способу захисту порушеного права повинне реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається. При цьому обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правовідносин та правопорушення; цілям судочинства і застосування обраного способу захисту та не повинен суперечити принципу верховенства права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19).

В судовому засіданні сторони підтвердили ту обставину, що на розгляді суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків, заподіяних простроченням невиконання зобов`язань за невиконання умов попереднього договору міни, укладеного між ними 31.03.2016 року.

При цьому, в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що обставини, які ОСОБА_1 має намір встановити в даній справі, будуть використані в якості доказів у вищезазначеній справі про стягнення збитків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин щодо невиконання відповідачем умов попереднього договору.

В той же час судом не враховано, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим зобов`язання за попереднім договором неможливе в судовому порядку, оскільки імперативною нормою ч. 3 ст. 635 ЦК України визначено припинення зобов`язання за попереднім договором у випадку не укладення основного договору протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Тобто, зобов`язання припиняється без відповідного рішення суду, за умови встановлення обставин, визначених вищезазначеною нормою.

При цьому необхідно зауважити, що звернення ОСОБА_1 , до суду з даним позовом зумовлене не наміром захисту свого цивільного права або інтересу, а спрямоване на встановлення обставин, юридичних фактів, з наміром їх подальшого використання в якості доказів в суді в іншій цивільній справі, в якій ці обставини підлягають обов`язковому встановленню судом.

Суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, допустив порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова