Провадження № 22-ц/4808/1037/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Шандалович В.В.

за участю апелянта ОСОБА_1

адвоката Бортника Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2022 року, постановлену у складі судді Польської М.В. в м. Івано-Франківську, у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про скасування постанов державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначила, що на підставі рішення Івано-Франківського міського суду у справі №344/10498/16-ц був виданий виконавчий лист від 14 травня 2018 року, з виконання якого Івано-Франківським міським відділом ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкриті виконавчі провадження. У серпні 2020 року нею було подано скаргу на дії державного виконавця Кузика І.І. (провадження №4-с/344/80/20), яку ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2020 року залишено без розгляду та повернуто у зв`язку з пропуском строків для її подання. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року дану ухвалу Івано-Франківського міського суду скасовано. На основі вказаної ухвали державним виконавцем Кузиком І.І. було прийнято сім постанов, а саме: постанову від 22 жовтня 2022 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 в сумі 4 844,66 грн; постанову від 23 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63393185 про стягнення штрафу в сумі 1 700 грн; постанову від 23 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63393272 про стягнення штрафу в сумі 3 400 грн; постанову від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про стягнення виконавчого збору в сумі 10 000 грн; постанову від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про закінчення виконавчого провадження; постанову від 04 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63818078 про стягнення виконавчого збору в сумі 10 000 грн; постанову від 04 грудня 2020 року у ВП №63818078 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 в сумі 10 000 грн. Оскільки вказані постанови прийняті на основі ухвали суду, яка Івано-Франківським апеляційним судом скасована, то такі повинні бути скасовані, а дії державного виконавця Кузика І.І. визнані неправомірними та такими, що вийшли за межі наданих йому повноважень. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила зазначені постанови скасувати, а дії державного виконавця Кузика І.І. визнати неправомірними та такими, що вийшли за межі наданих йому повноважень.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Івано-Франківський міський відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересована особа ОСОБА_2 про скасування постанови державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузика І.І. від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про закінчення виконавчого провадження, визнання дій державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузика І.І. неправомірними, та такими, що вийшли за межі його повноважень, відмовлено.

Провадження за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Івано-Франківський міський відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересована особа ОСОБА_2 в частині скасування постанови державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузика І.І. від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки набрала законної сили ухвала суду постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Провадження за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Івано-Франківський міський відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересована особа ОСОБА_2 в частині скасування постанов державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузика І.І. від 23 жовтня 2020 року про відкриття ВП №63393185 про стягнення штрафу; від 23 жовтня 2020 року про відкриття ВП №63393272 про стягнення штрафу; від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про стягнення виконавчого збору в користь ДВС; від 04 грудня 2020 року про відкриття ВП №63818078 про стягнення в користь ДВС коштів; від 04 грудня 2020 року у ВП №63818087 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даних вимог скарги віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

На дану ухвалу ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд безпідставно зазначив, що судове засідання проводилося за участі скаржника ОСОБА_1 , представника скаржника ОСОБА_3 та суб`єкта, дії якого оскаржуються, ОСОБА_4 , оскільки вона ( ОСОБА_1 ) була відсутня в судовому засіданні 14 липня 2022 року та не подавала клопотання про розгляд справи без її участі, представник скаржника ОСОБА_3 був відсутній у зв`язку з перебуванням у лавах ЗСУ, а щодо суб`єкта, дії якого оскаржуються, ОСОБА_4 , то його присутність в судовому засіданні 14 липня 2022 року є малоймовірною. Вона зверталася до Служби судової охорони Івано-Франківського міського суду з клопотанням про надання інформації, в якому, крім іншого, просила надати інформацію про реєстрацію державного виконавця Кузика І.І. у приміщенні Івано-Франківського міського суду у час проведення призначеного судового засідання, однак відповіді не отримала.

Окрім того, під час розгляду скарги судом не задоволено її клопотання про визначення правового статусу ОСОБА_5 , як представника заінтересованої особи ОСОБА_2 , оскільки наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Челій-Пушкар О.І. 15 лютого 2016 року, не містить номера цивільної справи, у якій адвокат повинна надавати правову допомогу, а також даним договором не обумовлено право підпису документів та право отримувати документи від імені ОСОБА_2 . Відтак, ОСОБА_5 згідно зазначеного договору не є належним представником ОСОБА_2 та не може здійснювати від її імені будь-які процесуальні дії.

Таким чином, судом зазначено неправдивий список учасників справи.

Також в оскаржуваній ухвалі суд зазначив про неодноразову неявку скаржника з тих чи інших зазначених нею підстав такої неявки, чим фактично звинуватив її у відтермінуванні проведення судових засідань, що є доказом упередженості судді.

На думку апелянта, суд надав перевагу лише одному учаснику справи державному виконавцю Кузику І.І., пояснення якого стали основою закриття провадження в частині вимог скарги з тих підстав, що такі не підлягають розгляду в порядку ЦПК України. При цьому, суд не виконав вимоги ч. 9 ст. 187 ЦПК України та не скерував справу за підсудністю.

Крім того апелянт вказує, що суд не дав оцінки достовірності технічної документації із землеустрою, виготовленої у 2016 році на прізвище ОСОБА_2 , чим фактично узаконив неправомірне стягнення з її пенсії коштів в сумі 1 290 грн за виготовлення неіснуючої технічної документації.

З наведених мотивів ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати скаргу для розгляду за підсудністю.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними, а ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, постановленою з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представник Відділу ДВС у м. Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кузик І.І. також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому навів доводи щодо правомірності винесених ним постанов. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник скаргу підтримали, просили її задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2018 року у цивільній справі №344/10498/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 21 травня 2020 року, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,0505 га, кадастровий номер :12:001:0931, для ведення садівництва у садівничому товаристві «Бистриця-Надвірнянська» на території Івано-Франківської міської ради, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом знесення огорожі, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0035 га та приведення вказаної земельної ділянки в придатний для використання стан; стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 3,46 грн завданої матеріальної шкоди, 1 000 грн моральної шкоди, 551,20 грн витрат по оплаті судового збору, 1 290 грн витрат по оплаті за виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та 2 000 грн витрат за надання правової допомоги (т. 1 а.с. 219-223, т. 2 а.с. 104-108, т. 3 а.с. 209-213).

На підставі вказаного рішення 14 травня 2018 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист, який стягувачем пред`явлено до примусового виконання та з виконання якого відкрито виконавчі провадження (т. 4 а.с. 91-92).

Після прийняття Верховним Судом постанови від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 неодноразово оскаржувала дії та рішення державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кузика І.І.

Так, 27 липня 2020 року ОСОБА_1 була подана скарга про визнання дій державного виконавця Кузика І.І. щодо винесення постанови від 13 липня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №56510328 неправомірними та зобов`язання державного виконавця скасувати дану постанову (провадження №4-с/344/73/20) (т. 3 а.с. 233-237).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 серпня 2020 року вказану скаргу повернуто заявнику (т. 4 а.с. 1). Зазначена ухвала набрала законної сили згідно ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року про повернення апеляційної скарги (т. 4 а.с. 239).

19 серпня 2020 року ОСОБА_1 було подано скаргу на дії державного виконавця Кузика І.І. щодо винесення ним постанови від 13 липня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №56510328, постанови від 21 липня 2020 року про накладення штрафу в сумі 1 700 грн у ВП №56510328 та постанови від 10 серпня 2020 року про накладення штрафу в сумі 3 400 грн у ВП №56510328 (провадження №4-с/344/80/20) (т. 4 а.с. 25-29).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2020 року провадження у справі в частині скасування постанов від 21 липня 2020 року та 10 серпня 2020 року про накладення штрафів в сумі 1 700 грн та 3 400 грн у ВП №56510328 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (т. 4 а.с. 138-140).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2020 року скаргу ОСОБА_1 про скасування постанови від 13 липня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №56510328 залишено без розгляду та повернуто скаржнику у зв`язку з пропуском строку на подання скарги (т. 4 а.с. 151-153).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду в суд першої інстанції (т. 5 а.с. 27-30). На даний час скарга ОСОБА_1 в частині оскарження дій державного виконавця щодо винесення постанови від 13 липня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №56510328 перебуває на розгляді в Івано-Франківському міському суді (провадження №4-с/344/19/21).

06 травня 2021 року ОСОБА_1 було подано клопотання (фактично скаргу) про скасування постанов державного виконавця Кузика І.І., а саме: постанови від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 ; постанови від 23 жовтня 2020 рокупро відкриття виконавчого провадження №63393185 про стягнення штрафу в сумі 1 700 грн; постанови від 23 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63393272 про стягнення штрафу в сумі 3 400 грн; постанови від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про стягнення в користь ДВС виконавчого збору в сумі 10 000 грн; постанови від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про закінчення виконавчого провадження; постанови від 04 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63818078 про стягнення з ОСОБА_6 в користь ДВС виконавчого збору в сумі 10 000 грн; постанови від 04 грудня 2020 року у ВП №63818078 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 в сумі 10 000 грн (провадження №4-с/344/45/21) (т. 6 а.с. 181-182).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2021 року вказане вище клопотання ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду з підстав недотримання вимог ст. 183 ЦПК України (т. 6 а.с. 184-186).

31 травня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву (фактично скаргу) про скасування постанов, в якій заявила вимогу про скасування тих самих семи постанов державного виконавця Кузика І.І. (провадження №4-с/344/48/21) (т. 7 а.с. 97-102).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2021 року скаргу в частині скасування постанови від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 в сумі 4 844,66 грн призначено до розгляду. В частині решти вимог скарги відмовлено у відкритті провадження, оскільки вказані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (т. 7 а.с. 135-137).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування постанови від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 відмовлено (т. 7 а.с. 167-168).

Дана ухвала від 08 червня 2021 року була оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду. Ухвалою цього суду від 26 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року визнано неподаною та повернуто, а ухвалою від 03 вересня 2021 року повернуто сплачений судовий збір (т. 7 а.с. 265-267, т. 8 а.с. 11).

Відтак, ухвала Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року (провадження №4-с/344/48/21) про відмову в задоволенні заяви про скасування постанови державного виконавця Кузика І.І. від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 набрала законної сили.

Не зважаючи на це, ОСОБА_1 повторно оскаржила зазначені вище сім постанов державного виконавця Кузика І.І., які є предметом розгляду даної скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині скасування постанови державного виконавця Кузика І.І. від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про закінчення виконавчого провадження, визнання дій державного виконавця Кузика І.І. неправомірними, та такими, що вийшли за межі його повноважень, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи рішення про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець вказав, що виконавчий документ виконано в повному обсязі, при цьому питання щодо стягнення виконавчого збору було виділено в окреме провадження (ВП №63818078). Зважаючи на це, державним виконавцем дотримано вимоги п. 9 ч. 1 ст. 39, ч. 1, 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Щодо вимоги про визнання дій державного виконавця Кузика І.І. неправомірними та такими, що вийшли за межі його повноважень, то в цій частині доводи скарги не доведені скаржником.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За змістом ч. 1 та 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, після поновлення 13 липня 2020 року вчинення виконавчих дій у ВП №56510328, зупинених 27 липня 2018 року у зв`язку з перебуванням цивільної справи №344/10498/16-ц на розгляді Верховного Суду, було складено акти державного виконавця від 20 липня 2020 року та 07 серпня 2020 року про невиконання виконавчого документа боржником і, як наслідок, було прийнято постанову про примусове виконання від 25 серпня 2020 року (т. 4 а.с. 100-101, 103). В результаті, 04 вересня 2020 року відбулося примусове виконання рішення суду шляхом демонтажу огорожі особами, залученими стягувачем на такі роботи, про що складено відповідні акти (т. 4 а.с. 104-106).

У зв`язку із виконанням виконавчого документу в повному обсязі, державним виконавцем Кузиком І.І. 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому питання стягнення виконавчого збору в розмірі 10 000 грн виділено в окреме провадження (т. 8 а.с. 192 зв. - 193).

З урахуванням наведених норм та встановлених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Кузика І.І. від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про закінчення виконавчого провадження.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Кузика І.І. неправомірними та такими, що вийшли за межі його повноважень, є не доведеними скаржником, а відтак задоволенню не підлягають.

Закриваючи провадження за скаргою ОСОБА_1 в частині скасування постанови державного виконавця Кузика І.І. від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що набрала законної сили ухвала суду, постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що в силу п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі в цій частині.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим.

Так, судом правильно встановлено, що на розгляді Івано-Франківського міського суду перебувала заява (фактично скарга) ОСОБА_1 від 31 травня 2021 року, в якій ОСОБА_1 , крім іншого, просила скасувати постанову державного виконавця Кузика І.І. від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 (т. 7 а.с. 97-102).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року в задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1 відмовлено (т. 7 а.с. 167-168).

На зазначену ухвалу ОСОБА_1 подавала апеляційну скаргу, яку ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто апелянту. Отже, ухвала Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2021 року набрала законної сили та є чинною (т. 7 а.с. 265-267).

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині скасування постанови державного виконавця Кузика І.І. від 22 жовтня 2020 року у ВП №56510084 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 узгоджується з наведеною нормою процесуального права, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали в цій частині.

Закриваючи провадження за скаргою ОСОБА_1 в частині скасування постанов державного виконавця Кузика І.І. від 23 жовтня 2020 року про відкриття ВП №63393185 про стягнення штрафу; від 23 жовтня 2020 року про відкриття ВП №63393272 про стягнення штрафу; від 03 грудня 2020 року у ВП №56510328 про стягнення виконавчого збору в користь ДВС; від 04 грудня 2020 року про відкриття ВП №63818078 про стягнення в користь ДВС коштів; від 04 грудня 2020 року у ВП №63818087 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що скарга в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляд даних вимог скарги віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 жовтня 2020 року державним виконавцем Кузиком І.І. прийнято постанову про відкриття ВП №63393185 про стягнення з ОСОБА_1 на користь відділу ДВС штрафу в розмірі 1 700 грн та постанову про відкриття ВП №63393272 про стягнення з ОСОБА_1 на користь відділу ДВС штрафу в розмірі 3 400 грн (т. 8 а.с. 188 зв. - 189, 190 зв. - 191).

03 грудня 2020 року державним виконавцем була прийнята постанова у ВП №56510328 про стягнення з ОСОБА_1 в користь відділу ДВС виконавчого збору в розмірі 10 000 грн (т. 8 а.с. 194 зв. - 195).

04 грудня 2020 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття ВП №63818078 про стягнення з ОСОБА_1 в користь відділу ДВС 10 000 грн виконавчого збору та постанову у ВП №63818087 про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 на суму 10 000 грн (т. 8 а.с. 196 зв. - 197, 198 зв. - 199).

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст. 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (ч. 1 ст. 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та з його примусовим виконанням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 ст. 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені і Законом України «Про виконавче провадження», згідно з ч. 1 ст. 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас ч. 2 ст. 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні (постанови від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №758/201/17, від 18 грудня 2019 року у справі №759/15553/14-ц).

Отже, у частині закриття провадження у справі місцевий суд дотримався висновку Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування норми права, вказавши, зокрема, на відповідний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №759/15553/14-ц.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанцій про поширення юрисдикції адміністративного суду на спір в частині оскарження постанов державного виконавця про стягнення штрафів та виконавчого збору ґрунтуються на правильному застосуванні норм права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в оскаржуваній ухвалі суд зазначив неправдивий список учасників справи, оскільки вона та її представник ОСОБА_3 не були присутні в судовому засіданні, а участь державного виконавця Кузика І.І. в судовому засіданні є сумнівною, колегією суддів не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд скарги ОСОБА_1 здійснювався судом першої інстанції з 24 січня 2022 року (т. 8 а.с. 210-212).

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 брали участь у судових засіданнях, які відбулися 01 лютого 2022 року та 23 лютого 2022 року, що підтверджується протоколами судових засідань від 01 лютого 2022 року та 23 лютого 2022 року (т. 8 а.с. 230-231, 246-247). Державний виконавець Кузик І.І. брав участь у судовому засіданні, яке відбулося 14 липня 2022 року, про що свідчить протокол судового засідання від 14 липня 2022 року (т. 9 а.с. 110-112). Наведене узгоджується з описовою частиною ухвали, в якій суд зазначив, що скаржник та її представник ОСОБА_3 в судових засіданнях 01 лютого 2022 року та 23 лютого 2022 року вимоги скарги підтримали, а представник суб`єкта оскарження в судовому засіданні 14 липня 2022 року заперечив по суті скарги. Таким чином, твердження апелянта про те, що в оскаржуваній ухвалі суд безпідставно зазначив, що судове засідання проводилося за участі скаржника ОСОБА_1 , представника скаржника ОСОБА_3 та суб`єкта, дії якого оскаржуються, Кузика І.І., є помилковим, оскільки оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції за наслідком розгляду справи.

Твердження апелянта про те, що в оскаржуваній ухвалі суд зазначив про її неодноразову неявку з тих чи інших зазначених нею підстав, чим фактично звинуватив її у відтермінуванні проведення судових засідань, що є доказом упередженості судді, а також, що суд надав перевагу лише одному учаснику справи державному виконавцю Кузику І.І., колегія суддів відхиляє, оскільки такі є суб`єктивною думкою апелянта і на правильність висновків суду не впливають.

Щодо посилань апелянта на те, що суд не дав оцінки достовірності технічної документації із землеустрою, виготовленої у 2016 році на прізвище ОСОБА_2 , чим фактично узаконив неправомірне стягнення з її пенсії коштів в сумі 1 290 грн за виготовлення неіснуючої технічної документації, то такі не були предметом розгляду даної справи, а відтак суд правильно не досліджував вказані докази.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, Заява №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуюча: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта