КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1023/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року (суддя Усатова І.А.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

у вересні 2020р. заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що до нього не застосовуються обмеження, визначені Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року.

Мотивуючи вимоги, заявник зазначав, що у період з 31 березня 2008 року по 12 листопада 2013 року він перебував на посаді заступника прокурора Хмельницької області, а з 2 грудня 2013 року по 18 березня 2014 року - на посаді заступника голови Львівської обласної державної адміністрації - керівника апарату обласної державної адміністрації, з якої він був звільнений за поданою ним заявою на підставі ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» у зв`язку з припиненням повноважень голови обласної державної адміністрації.

Заявник посилався на те, що 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування і посади, які він обіймав у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року можуть бути підставою для застосування обмежувальних заходів, які передбачені вказаним законом.

Заявник вважав, що через правову невизначеність щодо порядку та процедури застосування положень зазначеного Закону, непередбачуваність відповідних наслідків, у нього виникла необхідність встановити юридичний факт щодо незастосування до нього обмежень, визначених вказаним нормативно-правовим актом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Заявник зазначає, що в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції безпідставно вказав, що в заяві про встановлення факту, що має

юридичне значення, ним не було обґрунтовано для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоб суд встановив факт незастосування до нього обмежень, визначених Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року.

Крім того, суд констатував, що в заяві не міститься жодних доводів про те, що будь-хто порушує, не визнає чи оспорює його права.

Заявник стверджує, що від встановлення факту щодо незастосування до нього обмежень, визначених Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року, залежить виникнення, зміна або припинення його особистих прав, зокрема щодо доступу до професії, які фактично порушуються державою.

Щодо наявності обґрунтованих ризиків порушення, невизнання чи оспорювання особистих чи майнових прав заявника, то враховуючи те, що під ризиком слід розуміти ймовірність настання негативних наслідків від певних подій, то саме через можливе застосування до нього обмежень, визначених Законом України «Про очищення влади», можуть бути порушені його особисті права.

Також заявник звертає увагу суду, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, а встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, оскільки на даний час будь-якого спору з цього приводу в нього не існує.

Заявник зазначає, що саме через це необґрунтованою і невмотивованою є позиція суду про те, що нібито він, звертаючись до суду із заявою про встановлення вказаного факту, зробив це з метою отримання доказу, який би підтверджував право займати посади державної служби, адже в силу ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час за відсутності в заявника будь-якого спору про право цивільне, він не може використовувати встановлення вказаного факту як доказ.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що у своїй заяві заявник не обґрунтував, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоб суд встановив факт незастосування до нього обмежень, визначених Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, як шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу, зазначену ним у апеляційній скарзі і якою він користувався під час розгляду справи Київським апеляційним судом, направляючи підтвердження про отримання судового повідомлення (с.с.121), так і шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу, зазначену у апеляційній скарзі (с.с.84-85, 113-115, 124-125, 132-135), чотири рази у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Частина 8 статті 128 ЦПК України визначає, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3).

Згідно відмітки листоноші на поштовому повідомленні, ОСОБА_1 відсутній за вказаною ним адресою (с.с.134).

Колегія суддів бере до уваги те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain», заява № 11681/85).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заявник не виявив готовності приймати участь у апеляційному розгляді його справи, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України, апеляційний розгляд проведений у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Міністерства юстиції України - Бурла В.Е., який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З наданої суду копії трудової книжки вбачається, що у період з 31 березня 2008 року по 12 листопада 2013 року ОСОБА_1 перебував на посаді заступника прокурора Хмельницької області, а з 2 грудня 2013 року по 18 березня 2014 року - на посаді заступника голови Львівської обласної державної адміністрації - керівника апарату обласної державної адміністрації, з якої він був звільнений у зв`язку з достроковим припиненням повноважень голови обласної державної адміністрації на підставі ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не обґрунтував, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів він звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту. Також суд зазначив, що не підлягає розгляду у порядку встановлення факту, що має юридичне значення, спір щодо застосування чи не застосування до заявника положень певного законодавчого акту.

Проте, повністю погодитися з висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 315 ЦПК визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші

факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Законом України «Про очищення влади» визначені перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), критерії здійснення очищення влади (люстрації), органи, уповноважені на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом.

У ч. 11 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» визначено, що орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

За змістом ст. 6 Закону України «Про очищення влади» особа, яка претендує на зайняття посади, визначеної пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону (крім громадян, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу та на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або залучаються до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях), подає заяву, якою повідомляє про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 цього Закону, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей стосовно неї відповідно до цього Закону.

Відомості, зазначені у заяві, передбаченій частиною першою цієї статті, перевіряються під час проведення спеціальної перевірки відповідно до Закону України

"Про запобігання корупції" у порядку та строки, визначені цим Законом.

Порядок спеціальної перевірки та органи, які її здійснюють, визначений у статті 57 Закону України «Про запобігання корупції».

Частини 1 та 2 статті 58 Закону України «Про запобігання корупції» передбачають, що інформація про результати спеціальної перевірки, підписана керівником органу, що проводив перевірку, а в разі його відсутності - особою, яка виконує його обов`язки, або заступником керівника органу відповідно до розподілу функціональних обов`язків, подається до органу, який надіслав відповідний запит, у семиденний строк з дати надходження запиту.

Рішення про призначення (обрання) або про відмову у призначенні (обранні) на посаду, пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, приймається після проведення спеціальної перевірки. Особа, щодо якої за результатами спеціальної перевірки встановлено обставини, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) на посаду, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку.

Рішення про відмову у призначенні (обранні) на посаду за результатами спеціальної перевірки може бути оскаржено до суду.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 зазначав, що не встановлення факту, що до нього не застосовуються обмеження, визначені Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року, може призвести до обмеження його доступу до професії.

Разом з цим, вищезазначеними нормами встановлений порядок здійснення спеціальної перевірки та визначенні органи, які здійснюють вказану перевірки, до яких не віднесені суди. При цьому, вказаними законами передбачена можливість оскарження до суду результатів спеціальної перевірки та рішення про відмову у призначенні на посаду за результатами спеціальної перевірки.

Ці закони не передбачають можливість розгляду в суді заяв про встановлення факту не застосування до особи обмежень, визначених Законом України «Про очищення влади».

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення заяви з огляду на те, що не підлягає розгляду у порядку окремого провадження факт щодо застосування чи не застосування до заявника положень певного законодавчого акту.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що вказана обставина є підставою для закриття провадження в справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.11.2019 у справі №592/7612/17 зробив висновок про те, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в сукупності з положеннями ч.3 ст.124 Конституції України та в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в судах.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із

закриттям провадження в справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255 ЦПК.

Оскільки зазначені вимоги не підлягають судовому розгляду, тому суд не зазначає, до юрисдикції якого суду віднесено їх вирішення.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року скасувати, провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк