ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5784/22 Справа № 202/2179/21 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що будинок АДРЕСА_1 був збудований ОСОБА_3 на земельній ділянці площею 600 кв.м., виділеній згідно рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради №638 від 31 березня 1954 року.

18 грудня 1940 року ОСОБА_3 одружився зі ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_1 від їх шлюбу народився син ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

01 серпня 1948 року ОСОБА_3 одружився зі ОСОБА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_3 від їх шлюбу народилася донька ОСОБА_7 .

16 жовтня 1965 року ОСОБА_5 одружився зі ОСОБА_1 , яка постійно проживає та зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 по теперішній час.

14 липня 1966 року від шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 народився ОСОБА_2 , який проживає та зареєстрований у зазначеному будинку до теперішнього часу.

01 травня 1970 року ОСОБА_6 , дружина власника будинку померла, після смерті якої в спірному будинку продовжили проживати та користуватися ним: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , син померлого власника будинку, отримав у спадок 1/2 частину зазначеного будинку, а інша 1/2 частина залишилася відкритою.

Так, ОСОБА_5 разом з дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_2 продовжили вільно, відкрито користуватися всім будинком, здійснювати оплату земельного податку, комунальних послуг, здійснювати поточний ремонт будинку, утримувати прилеглу територію.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 помер та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .

23 листопада 2006 року ОСОБА_1 отримала у спадок 1/4 частину будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд, та ОСОБА_2 отримав у спадок 1/4 частину будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд, після смерті ОСОБА_5 .

Також позивачі зазначали, що до теперішнього часу у будинку АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані, вільно, відкрито та безперервно користуються всім будинком, здійснюють оплату комунальних послуг, поточний ремонт будинку, утримують прилеглу територію, обробляють землю та здійснюють оплату земельного податку.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на ј частину житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 600 кв.м., згідно рішення виконкому АНД райради №638 від 31 березня 1954 року, на якій розташовано: А-1 житловий будинок шл. бет., житловою площею 21,7 кв.м., загальною площею 38,6 кв.м., Б літня кухня саман., Е сарай саман., Г сарай з погрібом цегла, Д убиральня цегла, №1-11, I інші споруди. Примітка: самовільно побудовано житлову прибудову А1-1, житловою площею 10,4 кв.м., загальною 16,3 кв.м., тамбур а-1 пл. 1,8 кв.м., сарай Ж.

- визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на ј частину житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 600 кв.м., згідно рішення виконкому АНД райради №638 від 31 березня 1954 року, на якій розташовано: А-1 житловий будинок шл. бет., житловою площею 21,7 кв.м., загальною площею 38,6 кв.м., Б літня кухня саман., Е сарай саман, Г сарай з погрібом цегла, Д убиральня цегла, №1-11, I інші споруди. Примітка: самовільно побудовано житлову прибудову А1-1, житловою площею 10,4 кв.м., загальною 16,3 кв.м., тамбур а-1 пл. 1,8 кв.м., сарай Ж.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння за набувальною давністю відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Індустріальним ЗАЦС в м.Дніпропетровську 13 серпня 1982 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №251726708 від 08 квітня 2021 року померлому ОСОБА_3 належить 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про право забудови, за реєстр.№1-4027, від 21 серпня 1954 року, посвідченого Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою.

ОСОБА_1 належить 1/4 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВЕВ №791681, за реєстр.№5-2412, від 23 листопада 2006 року, виданого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Зазначену частину будинку ОСОБА_1 успадкувала від померлого чоловіка ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 належить 1/4 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВЕВ №791682, за реєстр.№5-2412, від 23 листопада 2006 року, виданого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Зазначену частину будинку ОСОБА_2 успадкував від померлого батька ОСОБА_5 .

Позивач по справі ОСОБА_1 є невісткою ОСОБА_3 , який був власником 1/2 частини спірного будинку, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 , виданого 13 травня 1944 року, актовий запис №278, який був сином ОСОБА_3 , та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 16 жовтня 1965 року, актовий запис №64, відповідно до якого між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 16 жовтня 1965 року зареєстровано шлюб.

Позивач по справі ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_3 , який був власником 1/2 частини спірного будинку, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 , виданого 13 травня 1944 року, актовий запис №278, та свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 17 листопада 2006 року, актовий запис №1680.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані про те, що власником 1/2 частини спірного будинку, на яку вони просили визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , а тому дійшов висновку, що володіння позивачами 1/2 частиною спірного будинку не можна вважати добросовісним, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У своїй скарзі апелянти посилаються на те, що вони дійсно знали, що власником 1/2 частини спірного будинку, на яку вони просять визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , так як це дідусь ОСОБА_2 та свекр ОСОБА_1 , тобто, вони не могли не знати титульного володільця. При цьому, вказували, що будь-якого іншого способу визнати за позивачами право власності на 1/2 частину будинку, окрім визнання права власності за набувальною давністю немає, а тому суд першої інстанції не надав оцінку у повному обсязі усім обставинам даної справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржників, з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Таким чином, відсутність добросовісності в позивачів під час заволодіння ними спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що сам лише факт користування спірною частиною домоволодіння не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі не надали належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у них добросовісності такого володіння.

За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачі не є добросовісними набувачами, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова