ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/962/21 Номер провадження 22-ц/814/768/22Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Абрамова П.С., Пікуля В.П.

за участю секретаря: Владімірова Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес -2000" про стягнення середнього заробітку за час виконання військового обов`язку та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою директора ТОВ «АНТАРЕС-2000» Хохлачова Т.І.

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес -2000", в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час виконання військового обовязку за період з 01 січня 2019 року по 30 квітня 2021 року в сумі 77 964 грн та 20 000 грн моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він з липня 2018 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Анатарес-2000». 10 жовтня 2018 року позивач був призваний на військову службу Миргородським ОМВК Полтавської області. 23 квітня 2019 року ним було укладено контракт із Міністерством оборони України строком на три роки.

ОСОБА_1 посилався на те, що за час проходження ним військової служби, заробітна плата йому не нараховувалася і не виплачувалася, хоча роботодавець повинен був зберегти за ним місце роботи, посаду та середній заробіток на час проходження військової служби у зв`язку з призовом до закінчення особливого періоду, який розпочався в Україні з 17 березня 2014 року.

Враховуючи викладене, просив позов задовольнити.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес -2000" про стягнення середнього заробітку за час виконання військового обов`язку та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес 2000» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за період з 01 травня 2019 року по 30 квітня 2021 року включно в розмірі 77 964 грн з утриманням відповідачем обов`язкових платежів передбачених діючим законодавством та 500 (п`ятсот) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес 2000» на користь ОСОБА_1 , судові витрати в розмірі 4784,64 коп.

На вказане судове рішення апеляційну скаргу подав директор ТОВ «АНТАРЕС-2000» Хохлачов Т.І. Вважає, що суд першої інстанції в неповній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не звертався до відповідача з заявою про його працевлаштування, наказ про прийняття його на роботу та звільнення не видавався, з посадовими обов`язками, умовами праці, правилами внутрішнього розпорядку на підприємстві позивач не ознайомлювався, а тому будь-які трудові відносини між сторонами відсутні.

Вказує, що 11.07.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено цивільно правовий договір про надання послуг. Зазначає, що особа, яка працює за цивільно-правовим договором, не має права на оплачувану іншою стороною договору відпустку на відміну від працівника, що працює за трудовим договором.

Вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору підряду. У такому випадку вимога про стягнення середнього заробітку за час виконання службового обов`язку у відповідності ст. ст. 116, 117 КЗпП України не є належним способом захисту прав та інтересів.

Оскільки підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час виконання службового обов`язку не має, тому позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, також не підлягає задоволенню.

Вважає, що навіть коли б між сторонами існували трудові відносини, позивач пропустив трьох місячний строк звернення до суду з даним позовом, оскільки ніякої винагороди він не отримував з моменту початку служби в ЗСУ.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було призвано на військову службу до Збройних сил України. В подальшому ОСОБА_1 було укладений контракт про проходження військової служби у Збройних силах України (а.с.17).

Позивач вказує, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем. На час виконання військового обов`язку відповідач припинив виплату заробітної плати.

В свою чергу відповідачем заперечується наявність трудових відносин, з підстав того, що між сторонами існують цивільно-правові відносини, на підставі цивільно-правового договору № б/н від 11.07.2018 року (а.с.68).

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами виникли трудові відносини, враховуючи ту обставину, що за працівником, призваним на строкову військову службу, у тому числі прийнятим на військову службу за контрактом, зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача середній заробіток та моральну шкоду завдану у зв`язку з невиплатою належних працівнику виплат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

У статті 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина перша статті 843 ЦК України).

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Виконавці робіт не включаються до штату підприємства для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, за умовою договору йому не гарантувалась заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.10.2021 р. у справі № 824/825/18-а.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.

За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці, а не її результат; підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Таким чином, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Роботодавці зобов`язані повідомляти ДПС про прийняття працівників на роботу до початку роботи працівника згідно із постановою КМУ «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015 р. № 413.

З повідомлення до ГУ ДПС в Полтавській області, за підписом керівника та головного бухгалтера ТОВ «Антарес-2000» про прийняття працівника на роботу вказано, що ОСОБА_1 прийнято на роботу на підставі наказу/ розпорядження про прийняття на роботу № 24 від 11.07.2018 року, в графі категорія особи вказано - «1 - наймані працівники з трудовою книжкою» (а.с. 82). Окрім того, на ім`я позивача було видано посвідчення № НОМЕР_1 із зазначенням посади та рівня кваліфікації - охоронник 3-го розряду (а.с. 16). Журнал прийому та здачі чергувань не є актами виконання робіт, як вважає відповідач. Журнал містить інформацію про проведення з позивачем інструктажів, перед допуском до роботи, та годин його чергувань, тобто відображає процес виконання роботи, з погодженим графіком та часом роботи. З відомостей про доходи позивача вбачається, шо ТОВ «Ангарес - 2000» нараховувало позивачу саме заробітну плату за кодом доходу «101». яка виплачувалася систематично (а.с. 26).

Зі змісту цивільно правого договору від 11.07.2018 року, укладеному між сторонами, не встановлено кінцевий термін виконання робіт; не визначено конкретно які саме роботи повинні виконуватись , їх обсяг у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та можуть бути відображені в актах їх приймання. Вказана угода не була спрямована на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що між сторонами було укладено цивільно-правову угоду, спростовуються матеріалами справи, так як у відомостях до ГУ ДПС в Полтавській області вказано, що ОСОБА_1 прийнято на роботу на підставі наказу, йому регулярно нараховувалася заробітна плата, він проходив регулярні інструктажі перед допуском до роботи. Належне оформлення трудових правовідносин покладено на роботодавця, а не працівника.

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, встановивши факт перебування сторін у трудових відносинах, так яке суд надав оцінку обставинам на які посилався позивач, як підставу для стягнення середнього заробітку.

Встановлено, що 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було призвано на військову службу до Збройних сил України. В подальшому ОСОБА_1 було укладений контракт про проходження військової служби у Збройних силах України.

Відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гаранти та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем саме у трудових відносинах, йому мала бути нарахована та виплачена середня заробітна плата за період його служби в Збройних Силах України, однак, позивачем вказаний обов`язок виконано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь - яким строком.

Керуючись принципом диспозитивності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток в межах заявленої позовної вимоги, а саме - 77964,00 грн, що входить з даних про доходи позивача, які містяться в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим. що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «АНТАРЕС-2000» Хохлачова Т.І. - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складен 29.07.2022.

Головуючий суддя: Т.В. Одринська

Судді: П.С. Абрамов

В.П. Пікуль