С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
____________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/1568/22
В справі 554/4994/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

20 вересня 2022 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про відшкодування шкоди законодавчим актом, що визнаний неконституційним.

ІІ. Описова частина

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовними вимогами до Державної казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області та просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку компенсацію за завдану йому неконституційним актом майнової шкоди у вигляді недоотриманої грошової допомоги до 5 травня у 2016-2019 роках в сумі 22275,00 гривень.

На підставі ухвал від 06.10.2020 Відповідача Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області було замінено на Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, а справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою від 10 грудня 2020 року Солом`янським районним судом м. Києва в справі було відкрито провадження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що є учасником бойових дій та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

В свою чергу, розмір щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, встановлений Кабінетом Міністрів України учасників бойових дій у 2016 році становив 920,00 грн, у 2017 році - 1200,00 грн, у 2018 році - 1265,00 грн, у 2019 році - 1295,00 грн.

Таким чином, як зазначає позивач, протягом 2016-2019 років йому, як учаснику бойових дій, до 5 травня було виплачено одноразову грошову допомогу в меншому розмірі, та розмір недоотриманої допомоги, виходячи з мінімального щорічного розміру пенсії у вказаний період часу, складає 22275,00 грн.

Як зазначає Позивач, рішенням Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020 окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

На переконання Позивача, виплата йому сум разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, тобто у розмірі меншому, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком, фактично є завданням йому збитків в розумінні вимог ст.22 ЦК України, які має відшкодувати держава відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України.

30 липня 2021 року до суду надійшов відзив Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому Відповідач-2 проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що Центр при проведенні перерахування коштів на виплату щорічної разової допомоги у 2016-2019 роках діяв в межах своїх повноважень та відповідно до чинного на момент виплат законодавства, а тому не порушував прав Позивача.

Держана казначейська служба України (Відповідач-1) відзиву на позов не подала.

В судове засіданні сторони не з`явилися, під Позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, на підставі наявних доказів.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 12 та 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, та пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Законом України від 25 грудня 1998 року №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» статтю 12 даного Закону доповнено нормою про щорічну до 5 травня виплату учасникам бойових дій разової грошової допомоги у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 розділу ІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» норми статей 12 та 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено у новій редакції, за змістом якої разова грошова допомога учасникам бойових дій та інвалідам війни до 5 травня виплачується щорічно у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 вказані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Разом з тим, Законом України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано неконституційним положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 01.03.2016.

Щорічну разову грошову допомогу до 05 травня, позивач отримав у розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України: у 2016 році - 920,00 грн, у 2017 році - 1200,00 грн, у 2018 році - 1265,00 грн, у 2019 році - 1295,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що розмір отриманої допомоги Позивач не оскаржував і до суду за захистом порушених прав не звертався.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічним чином регламентовано дане питання в ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду від 27.02.2020 №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18), положення Закону, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тобто, за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

В рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012 щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Тобто, законом визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Порушення права - це наслідок протиправної поведінки протилежної сторони, чиїми діями завдано шкоду правам та інтересам особи.

Захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій.

Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.

На момент виникнення спірних відносин був чинним пункт 26 розділу VI «Прикінцевих і перехідних положень» Бюджетного кодексу України (в редакції від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ), яким було встановлено, що норми і положення, серед іншого статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Таким чином, Законом України від 28 грудня 2014 року № 79- VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформування міжбюджетних відносин» Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, і гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» були прийняті постанови Кабінету Міністрів України:

- від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» ;

- від 05 квітня 2017 року № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» ;

-від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»;

-від 20 березня 2019 року № 237 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Вказаними нормативними актами Кабінету Міністрів України щорічно визначалася до виплати сума одноразової допомоги до 5 травня.

Саме з урахуванням даних нормативних актів позивачу протягом 2016 - 2019 років нараховувалася та виплачувалася щорічна допомога до 5 травня в розмірах, які визначалися Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими.

Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

За змістом ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, відсутній.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Статтею 1166 ЦК України визначено загальні положення про відшкодування шкоди.

В свою чергу відповідальність держави за своїми зобов`язаннями врегульовано ст. ст. 1173, 1175 ЦК України. Цими нормами закону передбачено відповідальність за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, а також у разі прийнятті ними нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований.

З урахуванням підстав відповідальності держави, визначених даними нормами закону, вони на вимоги позивача не розповсюджуються.

З точки зору закону підставою для відповідальності за ст.22 ЦК України є завдання збитків у разі порушення цивільного права особи.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В розумінні вимог ст.22 ЦК України поняття збитків поділяється на дві частини: реальні збитки та упущена вигода.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Право позивача на отримання одноразової щорічної допомоги до 5 травня регламентовано Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Така допомога є політикою держави у сфері соціального захисту певних категорій населення за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суд вважає, що недоплачена позивачу сума одноразової грошової допомоги до 5 травня в порядку Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не підпадає під поняття збитків, визначених ст.22 ЦК України, та не може відшкодовуватися в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Виходячи з цього, суд приходить висновку, що недоплачена позивачу сума щорічної допомоги не є збитками в розумінні вимог ст.22 ЦК України, а тому не знаходить підстав для задоволення позову.

Позивач, отримуючи протягом 2016-2019 років до ухвалення рішення Конституційним Судом одноразову щорічну допомогу до 5 травня, отримав її у відповідності до Закону, який діяв на той час, а тому є захищеним конституційною нормою, котра виключає зворотну дію у часі рішень Конституційного Суду.

Крім того, ч.2 ст.95 Конституції України визначено, що виключно Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків, виходячи з фінансових можливостей держави.

Згідно з підпунктом «б» п. 9 ч.1 ст.87 Бюджетного кодексу України виплата щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 3 ст. 116 Конституції України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України, підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Приймаючи вказане Рішення Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції України та законів України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Тобто, встановлюючи протягом 2016-2019 років розмір одноразової грошової допомоги до 5 травня, Кабінет Міністрів України діяв у спосіб, визначений Конституцією України.

З урахуванням цього, порядку ухвалення та набрання чинності рішеннями Конституційного Суду України, визначеного Конституцією України та ст.91 Закону України « Про Конституційний Суд України», суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, не є підставою для висновку про наявність шкоди та її відшкодування державою.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача не підлягають задоволенню.

IV. Резолютивна частина

Керуючись статтями 12, 141, 81, 263, 264, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

2. Судові витрати віднести на рахунок держави.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач-1: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, Ідентифікаційний номер юридичної особи: 37567646;

Відповідач 2: Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соцілаьних виплат, місцезнаходження: 03165, м. Київ, пр. Любомира Гузара, 7, Ідентифікаційний номер юридичної особи: 22886300.

Суддя: