Справа №345/1326/22
Провадження № 2/345/568/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2022 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Онушканича В. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання справу за позовом ОСОБА_1 до Калуської міської ради про визнання бездіяльності незаконною та зообов`язання передати земельну ділянку у власність, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, а саме просить: визнати незаконною бездіяльність Калуської міської ради щодо неприйняття в місячний строк рішення за результатами розгляду її заяви від 10.09.2021 року про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування АДРЕСА_1 ; зобов`язати Калуську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021 року про викуп вищевказаної земельної ділянки та прийняти рішення у відповідно до вимог ст.128 ЗК України.

Позов мотивує тим, що 24.12.2019 року нею згідно нотаріально посвідченого договору дарування було отримано у власність об`єкт нерухомого майна автомийку в цілому, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Придбана нею автомийка знаходиться на на двох земельних ділянках:

-площею, 0,0773 га, кадастровий номер :07:004:0023, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування: АДРЕСА_1 ;

-площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування: АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка, площею 0,0410 га, перебувала у користуванні дарувальника, а позивачка в силу вимог ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, як власник нерухомості, набула права користування цією земельною ділянкою. Тому 27.05.2021 року між позивачкою та Калуською міською радою було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки.

10.09.2021 року позивачка подала до відповідача заяву про викуп зазначеної земельної ділянки, яка була складена у відповідності до вимог ст. 128 Земельного кодексу України з долученням копій всіх необхідних документів. За результатами розгляду вказаної заяви Калуською міською радою на сесії 28.10.2021 року, 25.11.2021 року та 27.01.2022 року здійснювався розгляд проекту рішення «Про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки несільськогосподарського призначення ОСОБА_1 ». Однак, як вбачається із результатів голосування, рішення жодного разу не було прийнято, оскільки депутати утримались при проведенні голосування.

Позивачка вважає, що Калуська міська рада допустила незаконну бездіяльність при розгляді питання про надання їй дозволу на викуп земельної ділянки, оскільки в місячний термін не прийняла жодного рішення (ні позитивного, ні негативного). Водночас факт утримання депутатів від голосування за проект рішення свідчить про свідоме порушення ними, як представниками громади, своїх обов`язків та прийняття відповідних рішень в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством, та у встановлені терміни, та має наслідком незаконну бездіяльність Калуської міської ради, як представницького органу відповідної територіальної громади, мешканцем якої вона являється. Така незаконна бездіяльність Калуської міської ради є суттєвою перешкодою для реалізації її законного права на викуп земельної ділянки, на якій розміщено придбаний нею об`єкт нерухомого майна та обмежує реалізацію її прав, як власника нерухомого майна та земельної ділянки, на якій таке майно розміщено, а відсутність права власності на земельну ділянку не дає змоги в повній мірі реалізувати майнові права на нерухоме майно та земельну ділянку. Таким чином, позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Представник відповідача подав відзив на позов. Ваажає позовні вимоги необґрунтованими. Вказує, що 10.09.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Калуської міської ради з заявою про викуп земельної ділянки з кадастровим номером :07:004:0026, в якій не було зазначено про згоду на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. За результатами розгляду вказаної заяви підготовлено проект рішення «Про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки несільськогосподарського призначення ОСОБА_1 ». Вказаний проект рішення роглядався постійною комісією міської ради з питань будівництва і благоустрою, а також постійною комісією міської ради з питань власності, житлово-комунального господарства та екології.

Зазначений проект рішення було подано на розгляд сесії Калуської міської ради від 28.10.2021 року, 25.11.2021 року та 27.01.2022 року, однак рішення прийнято не було, що підтверджується відповідними витягами. Окрім цього, він зазначає, що прийняття рішення про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки віднесено законодавством до виключних повноважень відповідача, як суб`єкта владних повноважень. А тому прийняття рішення про зобов`язання міської ради передати у власність земельну ділянку фактично свідчитиме про перебирання судом функцій уповноваженого суб`єкта владних повноважень. З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Представник позивачки адвокат Булавинець М.М. подав відповідь на відзив, в якому зазначив наступне. Так, відповідачем не спростовано той факт, що Калуською міською радою допущено незаконну бездіяльність, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 120, 128 ЗК України, ч. 5 ст. 46 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» у місячний строк міська рада не розглянула заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021 про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування: АДРЕСА_1 . Вказана заява залишається нерозглянутою і на даний час, незважаючи на те, що вона мала бути розглянута у місячний строк.

Представник зазначив, що Калуська міська рада свідомо та послідовно дотримується позиції затягування розгляду заяв про викуп земельних ділянок, а незаконна бездіяльність щодо ігнорування законних приписів у місячний строк прийняти рішення про викуп земельної ділянки чи про відмову у викупі є триваючою та послідовною та не має будь-яких розумних обґрунтувань чи пояснень. Також хибним є твердження відповідача про те, що прийняття судом рішення про зобов`язання міської ради передати у власність земельу ділянку фактично свічитиме про перебирання судом функцій уповноваженого суб`єкта владних повноважень, оскільки позовна вимога полягає у зобов`язанні відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021 року про викуп земельної ділянки та прийняти рішення у відповідності до вимог ст.128 ЗК України, а не прийнятті рішення про зобов`язання міської ради передати у власність земельну ділянку.

Також представник відповідача наголошує, що відсутність у заяві про викуп земельної ділянки вказівки про згоду на укладення договору про сплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки не свідчить про її відсутність взагалі та не впливає на прийняття міською радою рішення про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки. Водночас, якщо у міської ради на час отримання заяви про викуп земельної ділянки були сумніви про наміри позивачки укласти договір про оплату авансового платежу в рахунок оплати ціни земельної ділянки чи про те, чи вона підписала заяву, то працівники міської ради могли з`ясувати це або у телефонному режимі, або направленням відповідної вимоги на поштову адресу, а не вказувати про ці сумніви у відзиві на позов після трьох розглядів питання на сесії та звернення з позовом до суду.

Представник відповідача своїм правом подати заперечення не скористався.

Представником позивачки також подано заяву про стягнення судових витрат по сплаті судового збору на витрат на професійну правничу допомогу, а саме просить стягнути з відповідача на користь позивачки 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 992,40 грн. судового збору.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 24.12.2019 року між ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 було укладено договір дарування (а.с. 6-7), за умовами якого позивачка набула право власності на автомийку в цілому, яка розташована в АДРЕСА_1 . Відповідно до договору про внесення змін до договору дарування від 05.04.2021 року (а.с. 8) вищевказана автомийка знаходиться на двох земельних ділянках:

-площею 0,0773 га, кадастровий номер :07:004:0023, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування: АДРЕСА_1 , яка є власністю дарувальника ОСОБА_2 та дарується обдаровуваній ОСОБА_1 згідно з цим договором;

-площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування: АДРЕСА_1 , яка перебувала у користуванні дарувальника ОСОБА_2 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2021 року, земельна ділянка площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування: АДРЕСА_1 , перебуває у власності Калуської міської ради (а.с. 14).

На підставі положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, позивачка, як власник автомийки, набула права користування вищевказаною земельною ділянкою. 27.05.2021 року між позивачкою та Калуською міською радою було укладено договір оренди землі, за умовами якого позивачці надано у строкове платне користування вищевказану земельну ділянку для обслуговування авто мийки та інших господарських споруд (а.с.11-12).

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частиною першою статті 82 Земельного кодексу України передбачено, що юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Водночас порядок набуття та реалізації права на землю встановлений у розділі IV Земельного кодексу України.

Порядок продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів врегульований главою 20 цього розділу.

Зокрема, частиною першою, другою статті 127 цієї глави визначено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 128 Земельного кодексу України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

До компетенції Калуської міської ради входить розпорядження землями комунальної власності на території м. Калуш, зокрема, їх передача у приватну власність громадянам та юридичним особам, шляхом продажу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 128 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу. Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Водночас в силу приписів частини п`ятої статті 128 Земельного кодексу України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:

а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;

г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;

ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Буквальний зміст цієї норми свідчить на користь того, що перелік підстав для відмови в продажу земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

В свою чергу, згідно з положеннями частини десятої цієї ж статті, рішення про відмову продажу земельної ділянки може бути оскаржено в суді.

Відповідно до частини шостої статті 128 Земельного кодексу України, рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

При цьому, за правилами частини восьмої цієї ж статті, ціна земельної ділянки визначається за експертною грошовою оцінкою, що проводиться суб`єктами господарювання, які є суб`єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель відповідно до закону, на замовлення органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Ціна земельної ділянки площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд визначається за нормативною грошовою оцінкою, вказаною в технічній документації. Фінансування робіт з проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється за рахунок внесеного покупцем авансу, що не може бути більшим ніж 20 відсотків вартості земельної ділянки, визначеної за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки. Сума авансового внеску зараховується до ціни продажу земельної ділянки. У разі відмови покупця від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки сума авансового внеску не повертається.

Таким чином, на законодавчому рівні визначено чіткий та послідовний алгоритм дій під час продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів, який передбачає подання зацікавленою особою відповідного клопотання (заяви) з необхідними документами та розгляд цього клопотання уповноваженим органом в місячний строк з прийняттям рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, чи рішення про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Судом встановлено, що 10.09.2021 року позивачка подала до відповідача заяву про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки несільськогосподарського призначення, площею 0,041 га (кадастровий номер :07:004:0026) за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с. 15), надавши усі документи, які вимагаються в такому випадку за частиною другою статті 128 Земельного кодексу України, а зокрема і документи, які посвідчують право власності позивачки на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці.

Відповідач, в силу вимог частини третьої статті 128 Земельного кодексу України був зобов`язаний прийняти одне із двох можливих рішень:

1) про проведення експертної грошової оцінки відповідної земельної ділянки (позаяк ділянка сформована як об`єкт цивільних прав, має відповідний кадастровий номер і цільове призначення);

2) про відмову в продажу земельної ділянки із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Разом з тим жодного із зазначених рішень орган місцевого самоврядування у встановлений строк не прийняв.

Так, розглянувши подану заяву ОСОБА_1 , Калуською міською радою підготовлено проект рішення № 110 «Про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки несільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_1 », яким надався дозвіл позивачці на проведення експертної оцінки спірної земельної ділянки та доручено міському голові укласти із нею договір про сплату авансового внеску в рахунок плати ціни земельної ділянки (а.с. 16). Вказаний проект рішення було подано на розгляд сесії Калуської міської ради 28.10.2021 року, 25.11.2021 року та 27.01.2022 року, однак, рішення депутатами не було прийнято, що підтверджується відповідними результатами поіменного голосування та витягами з протоколу засідань міської ради, більшість з депутатів утрималася (а.с.17,18,19,31,32,33) .

Оскільки розгляд заяви і доданих до неї документів, поданої особою з наміром викупу земельної ділянки, повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення, однак, у даному випадку таке відповідачем не приймалось, то це свідчить про недотримання ним встановленого законодавством порядку вирішення цього питання, тобто про його протиправну бездіяльність.

Також суд вважає абсолютно безпідставними покликання представника відповідача про те, що у заяві ОСОБА_1 від 10.09.2021 року не було зазначено про згоду на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки, оскільки такі вимоги до заяви чинним законодавством не передбачено.

Суд повністю відхиляє доводи сторони відповідача про те, що відповідний орган місцевого самоврядування, не може відповідати за позицію усіх та кожного окремого взятого депутата міської ради, позаяк усі рішення приймаються в сесійній залі за результатами поіменного голосування. Так, дана позиція сторони відповідача була б допустимою, якби за результатами розгляду відповідного питання було прийнято одне із двох можливих рішень: позитивне про проведення експертної грошової оцінки або негативне - про відмову в продажу земельної ділянки. При чому останнє лише при наявності відповідного обґрунтування причин відмови.

В даному ж конкретному випадку переважна більшість депутатів розглядаючи відповідне питання три рази поспіль не проголосувала ні за одне, ні за інше рішення. Сама по собі така позиція переважної більшості депутатського корпусу, як «утримались» якраз і є вираженням (демонстрацією) бездіяльності органу місцевого самоврядування як такої.

Та ж обставина, що в даному випадку відповідач зволікає з рішенням щодо відчуження земельної ділянки тій особі, яка на праві приватної власності володіє нерухомим майном, що розміщене на такій земельній ділянці, свідчить на користь того, що відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень спрямована на свідоме порушення гарантованих прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

Окремо суд зауважує на позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) пов`язаній із земельними правовідносинами, визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі. В цій справі викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" №33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99, "Moskal v. Poland" №10373/05).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119). У пункті 71 цього ж Рішення ЄСПЛ також зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач у даній справі діяв свавільно, не послідовно та в непередбачений законодавством спосіб, а також на шкоду майновим правам особи.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач Калуська міська рада допустила протиправну бездіяльність, не розглянувши у передбачені законодавством строк та спосіб подану позивачкою заяву і не прийнявши з цього приводу жодного рішення.

Суд звертає увагу, що згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо продажу земельної ділянки або відмови у такому продажу, регламентовано статтею 128 Земельного кодексу України. Умови, за яких орган відмовляє у задоволенні клопотання про продаж земельної ділянки визначені законом за вичерпним і остаточним переліком. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти рішення про продаж земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - прийняти рішення про продаж земельної ділянки або про відмову продажу земельної ділянки. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

За таких обставин, вимоги позивача про зобов`язання Калуську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021 року про викуп спірної земельної ділянки та прийняти рішення у відповідно до вимог ст.128 ЗК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 992,40 грн. сплаченого судового збору (а.с.5).

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу .

За змістом ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ч.4 ст.137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданихпослуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданняпослуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат згідно ч.6 ст.137 ЦПК України покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 20.05.2022 року та актом про надання правничої допомоги від 11.07.2022 року.

Відповідачем клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України не заявлялося та неспівмірність витрат на розгляд справи належними доказами не доведено.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути також 5000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

На підставі викладеного, ст.ст. 13, 19, 55 Конституції України, ст.ст. 26, 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 116, 128 ЗК України, керуючись ст.ст. 81, 137, 141 258, 259, 263,265, 268 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати незаконною бездіяльність Калуської міської ради щодо неприйняття в місячний строк рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 10.09.2021 року про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Калуську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021 року про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки, площею 0,0410 га, кадастровий номер :07:004:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, місце розташування АДРЕСА_1 та прийняти рішення у відповідно до вимог ст. 128 ЗК України.

Стягнути із Калуської міської ради на користь ОСОБА_1 992,40 грн. сплаченого судового збору та 5000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 27.07.2022 року.

Суддя