Справа № 308/6092/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бирковича Олександра Івановича на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ухваленого 21 липня 2020 року, головуючою суддею Зарева Н.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оноківської сільської ради та ОСОБА_3 про скасування рішень Оноківської сільської ради, скасування права власності на земельні ділянки та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 , Оноківської сільської ради та ОСОБА_3 , який у ході розгляду справи уточнила та просила суд скасувати рішення сесій Оноківської сільської ради № 982 від 25 січня 2019 року та № 997 від 29 січня 2019 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_3 », скасувати право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами № :11:017:0179; № :11:017:0181 за відповідачкою ОСОБА_2 та усунути перешкоди позивачці ОСОБА_1 в користуванні спірними земельними ділянками.

В обґрунтування позову посилається на те, що у 1994 році Оноківська сільська рада виділила їй дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 : одну земельну ділянку під забудову, а іншу для вирощування сільськогосподарських культур. Обидві земельні ділянки розміщені поряд і з обох сторін межі із сусідами узгоджені. Дані земельні ділянки зазначені в господарській книзі Оноківської сільської ради з 1994 року. Зазначає, що право власності на одну земельну ділянку, розміром 0,11 га стверджується державним актом ІІ-ЗК №038919. Що стосується іншої земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні, то рішенням 9 сесії 7 скликання Оноківської сільської ради №193 від 30.06.2016 їй було надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 . Однак виготовити проект землеустрою на вказану земельну ділянку вона не змогла, бо таку без її відома та згоди як землекористувача, посадовими особами Оноківської сільської ради, на думку позивачки, внаслідок шахрайських дій, незаконно передано у власність земельні ділянки за кадастровими номерами № :11:017:0179; № :11:017:0181 ОСОБА_3 , який в подальшому відчужив такі відповідачці ОСОБА_2 . Стверджує, що про вказане вона дізналася восени 2019 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.07.2020 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивачка, а ні її представники у ході судового розгляду не надали будь-яких належних доказів, що підтверджують дотримання нею процедури оформлення права власності на зазначені земельні ділянки, не навели обставин, які свідчать про незаконність оформлення права власності відповідачами або порушення органом місцевого самоврядування земельного законодавства та процедури реєстрації прав на земельну ділянку. Прийняття органом місцевого самоврядування (як суб`єктом владних повноважень) ненормативного акту, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. А право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами № :11:017:0179; № :11:017:0181, по АДРЕСА_1 оформлено відповідачем ОСОБА_2 у спосіб, що відповідає діючому законодавству (за договором купівлі-продажу), що повністю підтверджується матеріалами справи. Оскільки ОСОБА_1 не являється власником земельних ділянок за кадастровими номерами :11:017:0179 та :11:017:0181, а звідси, вимога щодо усунення перешкод у їх використанні з підстав, викладених у позовній заяві, задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 та її представник - адвокат Биркович О.І. оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилаються на те, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог. Вказує, що суд першої інстанції неналежно дослідив докази правомірності виділення в 1994 році Оноківською сільською радою позивачці двох земельних ділянок по АДРЕСА_1 , Ужгородського районую та право користування такими земельними ділянками.

Зазначає, що виготовлена ФОП ОСОБА_4 земельно-технічна документація на належну їй земельну ділянку, яку вона не замовляла та незаконно відібрану від неї відповідачем земельну ділянку, яка розділена на дві земельні ділянки і за якою значаться два кадастрові номера, є незаконною. Вказане нею заявлялося в суді першої інстанції, однак залишено судом без уваги. Вважає, що саме у зв`язку з незаконними діями відповідачів земельна ділянка, яка перебувала у її користуванні, вибула з її користування. Крім того вказує, що неодноразово заявлені нею клопотання про допит відповідача ОСОБА_3 , свідків, проведення експертиз судом першої інстанції, в порушення норм процесуального права не задоволено. За наведених обставин просять апеляційний суд задовольнити вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду. При цьому зазначила, що твердження позивачки про те, що матеріалами справи підтверджується факт надання їй у власність двох земельних ділянок не заслуговує на увагу. Правовстановлюючого документу на земельну ділянку за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по вул. Яблунева в с. Оноківці позивачка не надала. А звідси, у позивачки відсутнє право на звернення у суд для захисту порушеного права. Разом з цим, ОСОБА_1 вже використала своє право на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га за кадастровим номером :11:020:0084 в межах с. Оноківці в урочищі «За постом ДАІ». Правом вимоги про усунення порушених прав на земельну ділянку наділений власник такої, а позивачка не являється такою. Враховуючи наведене, вважає, що судом винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.

Оноківська сільська рада подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що наведені в скарзі доводи є безпідставними, необґрунтованими та надуманими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачки. ОСОБА_5 не довела того факту, що Оноківська сільрада у 1994 році приймала рішення про передання їй у власність земельної ділянки для вирощування сільськогосподарської продукції, що є свідченням того, що у ОСОБА_5 відсутнє право на звернення до суду за захистом неіснуючого права. В порядку передбаченому ЗК України ОСОБА_5 не набула права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :11:017:0179 та :11:017:0181, по АДРЕСА_1 . На виконання рішення Оноківської сільради за № 193 від 30.06.2016 р. про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою з передачі у власність земельної ділянки, ОСОБА_5 не подавала на затвердження сільради відповідний проект. Вважає, що рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 подали відповідь на відзив ОСОБА_2 , який заперечують. Зазначають, що у 1994 році при проектуванні вул. Яблунева в с.Оноківці, сільською радою було розділено всі земельні ділянки між жителями села, які подали заяви про виділення таких. Позивачка отримала дві земельні ділянки для будівництва площею 0,11 га та для садівництва площею 0,08 га, які розміщені поруч одна з одною, якими користувалась до 2019 року. Позовні вимоги позивачки базуються на приписах ст. 119 ЗК України, які підтверджуються письмовими поясненнями свідків, що ОСОБА_1 з 1994 року користується спірною земельною ділянкою та не відмовлялась від такої. Враховуючи вищезазначене, вважають, що спростували помилковість і необґрунтованість висновків ОСОБА_2 .

У судове засідання з`явились представники відповідачки ОСОБА_2 адвокати Ламбрух О.С. і ОСОБА_7 . Представник Оноківської сільської ради Свереняк_І.І. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, але подав заяву від 11.10.2022 року в якій просить розглянути справу без його участі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 та її представники-адвокати Биркович О.І. й Немеш І.В. у судове засідання не з`явились і не подали заяви про поважність своєї неявки та відкладення у зв`язку із цим розгляду справи. Про призначення розгляду справи на 18.10.2022 року о 16 год. 00 хв. як сторона так і її представники були повідомлені апеляційним судом, зокрема надісланням SMS - повідомлення на їх мобільні номери телефонів зазначені ними, що підтверджується довідками, Т.6, а.с. 133-135. Крім цього, адвокат Немеш І.В. подав заяву від 19.07.2022 року про ознайомлення з матеріалами справи з 6-ти томів та довідався з матеріалів справи про судові повістки про виклик сторін і їх представників у судове засідання на 18.10.2022 року о 16 год. 00 хв., які містяться в 6-му томі на а.с. 131-136. Підтвердженням того, що адвокату Биркович О.І. було відомо про час та місце судового засідання слугує його заява подана 19.10.2022 р. о 10год.25хв. про надіслання повного рішення апеляційного суду від 18.10.2022 року, а також заява від 20.10.2022 року про отримання звукозапису судового засідання 18.10.2022 року і матеріалів справи для ознайомлення в якій зокрема зазначено, що 18.10.2022 року в м. Ужгород була повітряна тривога і свідки та позивач не змогли прибути до суду. Як вбачається з повідомлення в.о. керівника апарату суду від 21.10.2022 за №2/24751/2022 на усний запит судді Закарпатського апеляційного суду Мацунич М.В. повідомлено такому, що 18 жовтня 2022 року сигнал «Повітряна тривога» тривав з 08:23 до 10:04 год. (протягом 1 год. 40 хв.).

За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

А відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1 ст. 372 ЦПК України).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання позивачки разом з представниками-адвокатами, колегія суддів встановила, що їм надсилались судові повістки про виклик в судове засідання, які надіслані у формі SMS - повідомленням на їхні мобільні номери телефонів зазначені ними в поданих процесуальних документах, однак такі не з`явились і не повідомляли суд про поважність причин неявки в судове засідання та відкладення розгляду справи. Така поведінка сторін суперечить приписам статей 43, 44 ЦПК України, а тим більше що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» /Затвердженого Законом України № 2500-IX від 15.08.2022/ у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Тобто, строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року.

Варто зазначити, що на території Закарпатської області не відбуваються військові дії, проте Управління цивільного захисту Закарпатської обласної військової адміністрації повідомляє громадян про повітряну тривогу в Закарпатській області, яка зокрема була оголошена 18 жовтня 2022 року та сигнал «Повітряна тривога» тривав з 08:23 до 10:04 год. (протягом 1 год. 40 хв.). Більше на протязі цього дня сигнал «Повітряна тривога» не лунав у Закарпатській області, тому явці позивача з її представниками у судове засідання на 16:00 год. ніщо не перешкоджало, тоді як інші відповідачі з представниками з`явились у судове засідання без перешкод.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги, а наведене на думку колегії суддів щодо розгляду справи за відсутності позивача та його представників не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

За викладених обставин, колегія суддів вважає що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, колегія суддів, вважає, що така не підлягає задоволенню у зв`язку з наступних доводами.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачкою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні мотиви.

Апеляційним судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на землю, серії ІІ-ЗК № 038919, виданим на підставі рішення 5-ої сесії ХХІІІ скликання Оноківської сільської Ради народних депутатів від 26 березня 1999 року, ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_2 , передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,11 гектарів в межах, згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 161689761 від 01.04.2019 року слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером :11:017:0183 площею 0,1062, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Оноківська сільська рада Ужгородського району на IX сесії VII скликання прийняла рішення за № 193 від 30.06.2016 р., яким ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,10 га для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради, АДРЕСА_1 .

Окрім цього, Оноківська сільська рада Ужгородського району на XXXVI сесії VII скликання прийняла рішення № 982 від 25.01.2019 р., яким ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,0376 га для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці.

Також рішенням XXXVI сесії VII скликання Оноківської сільської ради Ужгородського району від 29.01.2019 року № 997 надано ОСОБА_3 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці.

Рішеннями Оноківської сільської ради Ужгородського району на XXXVII сесії VII скликання за №№ 1011, 1013 від 15 березня 2019 року затверджено ОСОБА_3 проекти землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0376 га для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки площею 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на території Оноківської сільської ради, в межах с. Оноківці, та надано зазначені земельні ділянки у власність ОСОБА_3 .

У подальшому, ОСОБА_3 оформив за собою речове право власності відповідно до вимог ст. 126 ЗК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2019 року, які нотаріально посвідчені та зареєстровані в реєстрі під №№ 448, 449, ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності земельну ділянку б/н площею 0,0376 га, кадастровий номер :11:017:0179, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, на території Оноківської сільської ради с. Оноківці, та земельну ділянку б/н площею 0,0565 га, кадастровий номер :11:017:0181, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці, які купила ОСОБА_2 .

Відповідно до витягів з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно земельні ділянки за кадастровими №:11:017:0181, площею 0,0565 га, а також за №:11:017:0179, площею 0,0376 га зареєстровані на праві приватної власності за відповідачкою - гр. ОСОБА_2 .

Як передбачено частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись у суд з вищезазначеними позовними вимогами, ОСОБА_1 обґрунтовувала такі тим, що на підставі рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району отримала у 1994 році дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,11 га., а іншу для ведення ОСГ площею 0,10 га. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,11 га належить їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 038919 від 26.05.1999 року. Щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства то набула право на таку земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) з 1994 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 038919 від 26.05.1999 року, рішенням IX сесії VII скликання Оноківської сільської ради за № 193 від 30.06.2016 р. про надання дозволу ОСОБА_8 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,10 га для ведення особистого селянського господарства та показами свідків, які є мешканцями села Оноківці.

Вирішуючи питання наявності права на користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів виходить з наступних обставин.

Так, порядок набуття права власності на земельні ділянки визначений Земельним Кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Як зазначено в пунктах «б, в» частини першої статті 81 Земельного Кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно положень статті 116 Земельного Кодексу України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої, цієї статті). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга, цієї статті).

Відповідно до правил статті 118 Земельного Кодексу України - громадян, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина перша, цієї статті). Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри (частина шоста, цієї статті). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сема, цієї статті). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята, цієї статті).

Як передбачено статтею 125 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Та згідно статтею 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

ОСОБА_1 посилається на те, що у 1994 році згідно рішення Оноківської сільської ради отримала дві земельні ділянки у тому числі й для ведення особистого селянського господарства. Проте, матеріали справи таких доказів не містять.

Так в матеріалах справи наявний Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЗК № 038919, від 26.05.1999року, виданий ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_2 , на підставі рішення 5-ої сесії ХХІІІ скликання Оноківської сільської Ради народних депутатів від 26 березня 1999 року, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,11 гектарів в межах, згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Згідно плану зовнішніх меж даної земельної ділянки, суміжним землекористувачем ОСОБА_1 не значиться. А на плані від букви «Д» до букви «А», значаться землі сільської ради.

Приватизовуючи у березні 1999 року земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ОСОБА_1 мала можливість приватузувати і земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, якою за її твердження користувалась, однак цього нею не було зроблено. У свою чергу Оноківська сільська рада заперечує того факту, що ОСОБА_9 у 1994 році на підставі рішення сільської ради надавалась у користування земельна ділянка для ведення ОСГ. Більше того, звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 як на підставність своїх вимог посилалась також на набуття права користування на земельну ділянку для ведення ОСГ за набувальною давністю.

Згідно вимог статті 119 Земельного Кодексу України (в редакції на час подання позову), громадани, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона зверталась в порядку, встановленому Земельним Кодексом України до Оноківської сільської ради з клопотанням (заявою) про передачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність або надання у користування. Також відсутні докази того, що ОСОБА_1 зверталась у суд з позовом про визнання дій органу місцевого самоврядування неправомірними або оскарження рішення сільської ради у зв`язку з тим, що Оноківською сільською радою було їй відмовлено у наданні у власність або надання у користування такої земельної ділянки за набувальною давністю.

Виходячи із зазначеної підстави позову за набувальною давністю, якою позивачка обґрунтовує правомірність своїх вимог, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 у такий спосіб визнає ту обставину, що користувалась такою земельною ділянкою не маючи відповідних документів, які б свідчили про наявність у неї прав на цю земельну ділянку. Тоді як недотримання відповідної процедури стосовно набуття прав за набувальною давністю не є підтвердженням набуття права користування такою земельною ділянкою на законних підставах.

Не є підставним і твердження ОСОБА_1 з приводу того, що земельна ділянка якою користувалась для ведення ОСГ від неї не вилучалась сільською радою.

Відповідно до змісту частини 1 статті 149 ЗК України, орган місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбаченим цим Кодексом може вилучати для суспільних та інших потреб за своїм рішенням земельні ділянки, надані у постійне користування із земель комунальної власності.

Оскільки як вище уже було зазначено, що земельна ділянка для ведення ОСГ по АДРЕСА_1 не виділялась Оноківською сільською радою то й питання вилучення від ОСОБА_1 земельної ділянки, яка їй не надавалась у постійне користування є неналежним.

У матеріалах справи міститься рішення № 1066 від 20.05.2019 року XXXVIII сесії VII скликання II засідання Оноківської сільської ради про затвердження ОСОБА_8 проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0500 га (рілля) для ведення ОСГ, зареєстрованого в Державному земельному кадастрі та визначеним кадастровим номером :11:020:0084, яка знаходиться в межах с. Оноківці, ур. «За постом ДАІ». Надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0500 га (рілля) для ведення ОСГ, яка знаходиться в межах с. Оноківці, ур. «За постом ДАІ».

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 вже використала своє право на отримання в межах норми у власність земельної ділянки для ведення ОСГ, тому вже не може отримати ще раз аналогічну земельну діляку призначення якої для ведення ОСГ. Тоді як передача земельної ділянки у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України проводиться один раз по кожному виду використання (для ведення ОСГ), а не декілька разів, частина четверта статті 116 Земельного Кодексу України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що така земельна ділянка в ур. «За постом ДАІ» виділялась для її сина не відповідають змісту заяви від 07.05.2019 р. поданої ОСОБА_1 та безпосередньо вищенаведеному рішенню сільської ради, Т.5, а.с. 28-30.

Також ОСОБА_1 як на одну з підстав того, що користувалась для ведення ОСГ земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , посилалась на рішення Оноківської сільської ради за № 193 від 30.06.2016 р. З даної підстави колегія суддів зазначає наступне.

Так, Оноківська сільська рада Ужгородського району на IX сесії VII скликання прийняла рішення за № 193 від 30.06.2016 р., яким ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,10 га для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради, АДРЕСА_1 .

Проте дане рішення сільської ради не було реалізовано ОСОБА_1 так-як проект землеустрою з відведення у власність земельної ділянки 0,10 га для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради, АДРЕСА_1 не подавався ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Твердження ОСОБА_1 про те, що осінню 2018 року розроблений проект землеустрою для ведення особистого селянського господарства подавала до Оноківської сільської ради для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки та надання її у власність, але голова земельної комісії ОСОБА_10 разом з сільським головою ОСОБА_11 не внесли такий до порядку денного сесії не знайшло свого підтвердження у ході судового розгляду. Крім цього, ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що такі дії посадових осіб сільської ради мали місце та що оскаржувала до суду такі як неправомірні.

А листом відділу в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 01.10.2020 за №29-7-0.28-545/102-20 доводиться та обставина, що ОСОБА_1 чи інша особа в її інтересах з приводу погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення ОСГ по АДРЕСА_1 до Відділу не звертався, Т.5, а.с. 21.

Оскільки рішення Оноківської сільської ради за № 193 від 30.06.2016 р. залишилось не реалізованим то завдячуючи цьому в подальшому Оноківська сільська рада рішенням за № 1066 від 20.05.2019 року затвердила ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0500 га (рілля) для ведення ОСГ, зареєстрованого в Державному земельному кадастрі та визначеним кадастровим номером :11:020:0084, яка знаходиться в межах с. Оноківці, ур. «За постом ДАІ» з наданням такої у власність. Таким чином, ОСОБА_1 в порядку приписів частини четвертої статті 116 ЗК України реалізувала своє право на отримання у власність земельної ділянки за таким видом використання як ведення ОСГ.

Колегія суддів посилається також на правовий висновок викладений у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц де Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Водночас, доцільним буде зазначити, що якщо громадянин отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сам зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, то він цілком може очікувати на те, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі.

З моменту прийняття Оноківською сільською радою рішення за № 193 від 30.06.2016 р. про надання ОСОБА_1 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради до часу прийняття Оноківською сільською радою рішення за № 982 від 25.01.2019 р. про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради, в с. Оноківці та рішення за № 997 від 29.01.2019 р. про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Оноківської сільської ради, в с. Оноківці пройшло два роки і майже сім місяців. Зазначений період часу є значним та таким, що дозволяв органу місцевого самоврядування підставно вважати про неналежну поведінку особи упродовж цього часу, якій раніше було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, та за цих обставин надати такий дозвіл іншій особі.

Щодо посилання позивача на письмові покази свідків то стосовно цього колегія суддів зазначає таке.

У ході судового розгляду ОСОБА_1 подано письмові свідчень певних свідків з приводу того, що вона користувалась земельною ділянкою для ведення ОСГ та на її думку такі є підтвердженням перебування земельної ділянки у її користуванні, Т.1 а.с. 236-237, Т.4, а.с. 23-24, 28, 29, 30, 31, 32.

Проте такі твердження є помилковими і не мають правового значення у спірних правовідносинах. Позаяк жоден свідок у своїх письмових поясненнях не зазначає правову підставу для здійснення позивачкою користування такою земельною ділянкою, тоді як саме ця обставина має юридичне значення на підтвердження правомірності використання земельної ділянки. Наявні в матеріалах справи письмові покази свідків не можуть підміняти собою наявність в особи правовстановлюючого документу на підставі якого було розпочато користування земельною ділянкою. Сам по собі факт користування земельною ділянкою без відповідного дозволу (рішення органу місцевого самоврядування, акт відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є свідченням того, що така особа є належним землекористувачем такої земельної ділянки. А звідси, такі дії за своєю природою можуть свідчити про самовільний (самовправний) характер з боку відповідної особи. Такі письмові показання свідків могли б бути доречними при поданні до органу місцевого самоврядуування клопотання про передачу такої земельної ділянки у власність або надання у користування. Позаяк подані ОСОБА_8 письмові покази свідків у спірних правовідносинах не стосуються предмету доказування із заявлених вимог то на думку колегії суддів такі є неналежними доказами згідно приписів статті 77 ЦПК України.

Щодо тверджень про захоплення частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно рішення V сесії XXIII скликання від 26 березня 1999 року Оноківської сільської ради надано в приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва площею 0,10 га по АДРЕСА_1 в с. оноківці, Т.5, а.с. 25, 26.

Тоді як з Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЗК № 038919, від 26.05.1999року, що виданий ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_2 , на підставі рішення 5-ої сесії ХХІІІ скликання Оноківської сільської Ради народних депутатів від 26 березня 1999 року, вбачається, що передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,11 гектарів в межах, згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером :11:017:0183 проведено топографо-геодезичні роботи з визначення площі земельної ділянки з врахуванням матеріалів польових робіт та встановлено площу такої земельної ділянки у розмірі 0,1062 га. ОСОБА_1 підписала акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 27.03.2019 року відносно земельної ділянки площею 0,1062 га., Т.1, а.с. 100-129.

Як слідує з повідомлення ФОП ОСОБА_12 на запит адвоката Міщенко О.О. площа земельної ділянки у Державному акті на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЗК № 038919, від 26.05.1999року, що виданий ОСОБА_1 була визначена з урахуванням арифметичного округлення до 2-х знаків включно після коми, тобто до 0,11 га. При розробці технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 було проведено топографо-геодезичні роботи. За результатами робіт на місцевості з винесенням довжини ліній земельної ділянки у повній відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЗК № 038919, від 26.05.1999року та здійснено вирахування площі землекористування у встановлених межах і сформовано документацію. Визначення площі земельної ділянки здійснюється програмним забезпеченням з урахуванням арифметичного округлення до 4-х знаків включно після коми, тобто до 0,1062 га, Т.1, а.с. 96-97.

Принагідно б було зазначити, що згідно висновку експерта щодо проведення судової експертизи з питань землеустрою та земельно-технічної експертизи від 03.04.2020р. № 5023/20-41/9600/9601/9602/20-41, експертом встановлено, що межі досліджуваної земельної ділянки з кадастровим номером :11:017:0179 не перетинаються із межами суміжних (сусідніх) земельних ділянок, належних ОСОБА_13 з кадастровим номером :11:017:0183 та ОСОБА_14 з кадастровим номером :11:017:0127. Межі досліджуваної земельної ділянки з кадастровим номером :11:017:0181 не перетинаються із межами суміжних (сусідніх) земельних ділянок, належних ОСОБА_1 з кадастровим номером :11:017:0183, ОСОБА_14 з кадастровим номером :11:017:0127 та ОСОБА_15 з кадастровим номером :11:017:0075. При цьому проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в цілому відповідають вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, які були чинними станом на 04.03.2019 року. Також, висновком експертного дослідження № 1/20 від 13.03.2020 року встановлено судовим експертом, що межі земельних ділянок ОСОБА_2 за кадастровими номерами земельних ділянок :11:017:0181 та :11:017:0179 не перетинаються (не накладаються) із земельною ділянкою за кадастровим номером :11:017:0183. Тобто, даними експертними висновками встановлено обставини того, що земельна ділянка за кадастровим номером :11:017:0183, яка на праві власності належить ОСОБА_1 , межі такої не порушено суміжними (сусідніми) земельними ділянками внаслідок перетинання чи накладання таких між собою.

Наведені обставини та докази не дають колегії суддів підстав стверджувати, що з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мало місце накладання чи перетинання земельних ділянок за кадастровими номерами :11:017:0179 і :11:017:0181 та земельною ділянкою ОСОБА_1 за кадастровим номером :11:017:0183 в межах площі розміром 0,0038 га.

Щодо вимог про скасування рішень Оноківської сільської ради про надання дозволу ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки та про затвердження ОСОБА_3 проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки.

Так, Оноківська сільська рада Ужгородського району на XXXVI сесії VII скликання прийняла рішення № 982 від 25.01.2019 р. та № 997 від 29.01.2019 р., якими надано ОСОБА_3 дозволи на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,0376 га для ведення особистого селянського господарства на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці та на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці.

А вже рішеннями XXXVII сесії VII скликання Оноківської сільської ради від 15 березня 2019 року за №№ 1011, 1013, затверджено ОСОБА_3 проекти землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0376 га для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки площею 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на території Оноківської сільської ради, в межах с. Оноківці, та надано зазначені земельні ділянки у власність ОСОБА_3 .

Та відповідно до приписів ст. 126 ЗК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ОСОБА_3 оформив за собою речове право власності на зазначені дві земельні ділянки.

Зазначене доводить ту обставину, що ОСОБА_3 повністю реалізував за собою вимоги зазначених рішень Оноківської сільської ради.

Виходячи з положень статті 16 ЦК України, такі передбачають захист цивільних прав та інтересів судом та визначають способи захисту таких прав, і встановлюють, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Ефективним способом захисту порушеного права або інтересу є такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам спричиненим цим порушенням.

Відповідно до змісту пункту 5 мотивувальної частини Рішення у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 року за № 7-рп/2009, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Також Верховний Суд України у складі Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах та Судової палати у цивільних справах в постанову від 11 листопада 2014 року справа № 21-405/14а зазначив, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, який застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. У разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб`єктом владних повноважень) ненормативного акту, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Зазначене свідчить про те, що вимога ОСОБА_1 про скасування рішень Оноківської сільської ради відносно ОСОБА_3 , які є ненормативними актами, що застосовуються одноразово і після реалізації вичерпали свою дію фактом їх виконання, не підлягає розгляду, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про скасування права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 .

Згідно приписів статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Та у статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Водночас, право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч.1). Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч.2). Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ч.3).

Відповідно до пунктів б), в), ґ) статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч.1). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункти а), в) ч.3).

Згідно положень статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Як зазначено у статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У статті 328 ЦК України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

На виконання наведених норм матеріального права ОСОБА_3 набув права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :11:017:0179 та :11:017:0181 на які оформив речове право власності. Тоді як ОСОБА_1 не набула права власності на дані земельні ділянки, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення її права власності на такі земельні ділянки.

Будучи законним власником земельних ділянок ОСОБА_3 на законних підставах продав ОСОБА_2 згідно договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2019 року, які нотаріально посвідчені та зареєстровані в реєстрі під №№ 448, 449, належну йому на праві власності земельну ділянку б/н площею 0,0376 га, кадастровий номер :11:017:0179, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, на території Оноківської сільської ради с. Оноківці, та земельну ділянку б/н площею 0,0565 га, кадастровий номер :11:017:0181, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці.

Згідно витягів з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно земельні ділянки за кадастровими №:11:017:0181, площею 0,0565 га, а також за №:11:017:0179, площею 0,0376 га зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Позаяк договори купівлі-продажу земельних ділянок від 16.04.2019 року, що нотаріально посвідчені та зареєстровані в реєстрі під №№ 448, 449 не являються недійсними (нікчемним правочином), а ОСОБА_1 такі не оскаржувала, то й вимога про скасування права власності ОСОБА_2 є безпідставною.

Щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вище вже зазначалось, право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :11:017:0179 і :11:017:0181 належить ОСОБА_16 , а ОСОБА_1 не довела свого права власності на зазначені земельні ділянки, що вказує на відсутність у неї права на заявлення вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Зважуючи на встановлені обставин справи, та враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що оспорювані рішення сільської ради, договори купівлі-продажу було вчинено відповідно до вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів вище викладених.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Оскільки інші доводи позивача не мають правового значення у спірних правовідносинах та не являються безумовною підставою для скасування судового рішення то на думку колегії суддів такі не підлягають додатковому обґрунтуванню як такі, що не впливають на законність рішення суду.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог, апеляційний суд вважає, що така відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважуючи на встановлене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бирковича Олександра Івановича, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 28 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: