Постанова

Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 592/5294/18

провадження № 61-4225св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, Сумська міська рада, Приватне підприємство «МЕДСЕРВІС»,

треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Марина Михайлівна, голова будинкового комітету «Авангард-25» Толстун В`ячеслав Володимирович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи:

касаційну скаргу Сумської міської ради на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 27 березня 2019 року у складі судді Корольової Г. Ю. та постанову Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С., та

касаційну скаргу Приватного підприємства «МЕДСЕРВІС» на постанову Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департамента забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, Сумської міської ради, Приватного підприємства «МЕДСЕРВІС» (далі - ПП «МЕДСЕРВІС»), треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко М. М., голова будинкового комітету «Авангард?25» Толстун В. В., про скасування свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а також допоміжних приміщень, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою цього будинку.

Зазначав, що на початку 2017 року від голови будинкового комітету «Авангард?2» ОСОБА_2 йому стало відомо, що одне із допоміжних приміщень будинку перейшло у власність ПП «МЕДСЕРВІС».

Зокрема, про вказану обставину він дізнався з листа Виконавчого комітету Сумської міської ради від 05 січня 2017 року № Ко-3798/03.02.01-01, у якому зазначено, що на виконання рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають комунальній власності і підлягають приватизації» (із змінами) здійснено процедуру приватизації цього нежитлового приміщення та укладено договір його купівлі-продажу від 05 червня 2014 року між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, та ПП «МЕДСЕРВІС».

На підставі рішення Сумської міської ради від 18 грудня 2013 року № 2915-МР «Про внесення доповнень до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» (зі змінами) нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Суми, що підлягають приватизації шляхом викупу. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2014 року за територіальною громадою міста Суми оформлено право власності на спірне нежитлове приміщення, яке згодом за договором купівлі-продажу від 05 червня 2014 року було передане у власність ПП «МЕДСЕРВІС» і це приміщення в свідоцтві зазначене як «аптека».

Стверджував, що на офіційному веб-сайті Сумської міської ради міститься інформація про те, що первісно приміщення площею 18,6 кв. м, розташоване на АДРЕСА_2 , було включено до складу комунального майна міста Суми на підставі пункту 79 додатку до рішення Сумської міської ради від 24 квітня 2013 року № 2289-МР міста Суми «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Суми» і приміщення зазначено як «аптека».

Вважав такі дії Сумської міської ради незаконними, оскільки позбавляють його права власності на допоміжні приміщення в будинку на АДРЕСА_2 , так як спірне приміщення відповідно до інвентарної справи під цифрою «Х» є «ліфтовою», тобто є допоміжним приміщенням.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради від 24 квітня 2013 року № 2289-МР «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми» в частині пункту 79 додатку до цього рішення про включення до переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми аптеки на АДРЕСА_2 площею 18,6 кв. м;

- визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради від 18 грудня 2013 року № 2915-МР «Про внесення доповнень до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» (зі змінами) в частині доповнення додатку 2 до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» пунктом 64, а саме: про включення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Суми, що підлягають приватизації шляхом викупу;

- скасувати свідоцтво про право власності територіальної громади міста Суми на нежитлове приміщення аптеки, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, від 24 квітня 2014 року, індексний номер 20923156;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 площею 18,6 кв. м, шляхом викупу від 05 червня 2014 року № 17, укладений між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко М. М., зареєстрований в реєстрі за № 646.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Справа розглялася судами неодноразово.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 27 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне приміщення в багатоповерховому будинку під час його приватизації міською радою використовувалось мешканцями будинку як допоміжне та, що без доступу до нього балансоутримувач чи інша організація не мали технічної можливості експлуатувати та обслуговувати будинок у цілому. ОСОБА_1 не є особою, яка має право заявляти питання про визнання незаконними та скасування рішень Сумської міської ради, а також скасування і свідоцтва про право власності територіальної громади міста Суми на нежитлове приміщення, оскільки такі рішення не стосуються його прав, свобод та інтересів. Позивач не є стороною договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05 червня 2014 року, тому він не має права на звернення до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним.

Постановою Сумського апеляційного суду від 20 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпки О. В. задоволено.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 27 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано рішення Сумської міської ради від 24 квітня 2013 року № 2289-МР «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми» в частині пункту 79 додатку до цього рішення про включення до переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми аптеки на АДРЕСА_2 площею 18,6 кв. м.

Визнано незаконним та скасовано рішення Сумської міської ради від 18 грудня 2013 року № 2915-МР «Про внесення доповнень до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року №856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» (зі змінами) в частині доповнення додатку 2 до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року №856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» пунктом 64, а саме: про включення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 площею 18,6 кв. м, до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Суми, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Скасовано свідоцтво про право власності територіальної громади міста Суми на нежитлове приміщення - аптеку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, від 24 квітня 2014 року, індексний номер 20923156.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, шляхом викупу від 05 червня 2014 року № 17, укладений між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко М. М., зареєстрований в реєстрі за № 646.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що приміщення «ліфтерської» входить до переліку допоміжних приміщень будинку (спільного користування) і призначене для обслуговування будинку та підвищення життєвого комфорту його мешканців, у зв`язку з чим рішення Сумської міської ради про внесення спірного приміщення до переліку об`єктів комунальної власності без переведення його з правового режиму як допоміжне приміщення в правовий режим нежитлового приміщення (ізольованого приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна з іншим призначенням, ніж допоміжне приміщення) є незаконним, як і наступне відчуження цього приміщення ПП «МЕДСЕРВІС», та таким, що порушує права позивача, як співвласника майна - спірного допоміжного приміщення у багатоквартирному житловому будинку.

Апеляційний суд вказав, що посилання ПП «МЕДСЕРВІС» про пропуск позивачем позовної давності не знайшло свого підтвердження.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ПП «МЕДСЕРВІС» задоволено частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав, що:

- скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд дійшов висновку, що спірне приміщення є допоміжним, належить до спільної сумісної власності мешканців будинку, отже, набуття права власності на нього ПП «МЕДСЕРВІС» не відповідає вимогам закону;

- судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу від 15 червня 2014 року № 17 управління майна комунальної власності Сумської міської ради продало ПП «МЕДСЕРВІС» спірне нежитлове приміщення площею 18,6 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Також апеляційним судом встановлено, що це приміщення відповідно до наявної у матеріалах справи документації (експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку на АДРЕСА_2 ) є «ліфтерською», тому відноситься до приміщень, призначених для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку;

- переглядаючи справу в апеляційному порядку та ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, апеляційним судом не встановлено всіх обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. Так, у матеріалах справи містяться документи, які свідчать про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2017 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі позивач зареєстрований з 13 листопада 2002 року, що підтверджується копією його паспорту;

- разом з тим, апеляційний суд не звернув увагу на положення частини першої статті 4 ЦПК України, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, і на частину першу статті 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання;

- апеляційним судом залишено поза увагою та не досліджено питання наявності у ОСОБА_1 порушеного права, оскільки доказів того, що на момент прийняття Сумською міською радою 24 квітня 2013 року рішення № 2289-МР, 18 грудня 2013 року рішення № 2915-МР, видачі 24 квітня 2014 року територіальній громаді міста Суми свідоцтва про право власності на нерухоме майно на нежитлове приміщення «аптека» на АДРЕСА_2 та набуття у власність 15 червня 2014 року ПП «МЕДСЕРВІС» зазначеного майна, ОСОБА_1 був власником/співвласником квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не містять. Однак із паспортних даних встановлено, що за вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрований з 13 листопада 2002 року, а у відзиві представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпки О. В. зазначено, що власниками спірного приміщення ліфтерської з моменту будівництва будинку є власники квартир цього будинку, отже, виключно їм належить право розпорядження цим приміщенням;

- апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не встановив, на якій правовій підставі ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , наявність/відсутність у нього права власності на вказану квартиру на момент виникнення спірних правовідносин, хоча він мав процесуальну можливість виправити недоліки розгляду справи судом першої інстанції.

Постановою Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпки О. В. задоволено.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 27 березня 2019 року в скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано рішення Сумської міської ради від 24 квітня 2013 року № 2289-МР «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми» в частині пункту 79 додатку до цього рішення про включення до переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми аптеки на АДРЕСА_2 площею 18,6 кв. м.

Визнано незаконним та скасовано рішення Сумської міської ради від 18 грудня 2013 року № 2915-МР «Про внесення доповнень до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» (зі змінами) в частині доповнення додатку 2 до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» пунктом 64, а саме: про включення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Суми, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Скасовано свідоцтво про право власності територіальної громади міста Суми на нежитлове приміщення - аптеку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, від 24 квітня 2014 року, індексний номер 20923156.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, шляхом викупу від 05 червня 2014 року № 17, укладений між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко М. М., зареєстрований в реєстрі за № 646.

Апеляційний суд зазначив, що:

- в судовому засіданні голова будинкового комітету «Авангард-2» ОСОБА_2 пояснив, що спірне приміщення до 2012 року використовувалось працівниками підприємства «Сумиліфт». Після того, як працівники цього підприємства залишили приміщення, воно використовувалось мешканцями будинку для зберігання дитячих колясок та велосипедів, оскільки будинок чотирнадцятиповерховий, а ліфт працює з перебоями. Як приміщення аптеки це приміщення ніколи ніким не використовувалось. Аналіз положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» дає підстави стверджувати, що приміщення «ліфтерської» відноситься до допоміжних приміщень будинку (спільного користування), оскільки воно призначене для обслуговування будинку та підвищення життєвого комфорту його мешканців, не має окремого входу, тобто не є ізольованим приміщенням у багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і може бути самостійним об`єктом нерухомого майна, тому рішення Сумської міської ради про внесення спірного приміщення як аптеки до переліку об`єктів комунальної власності без переведення його з правового режиму як допоміжне приміщення в режим нежитлового приміщення «аптека» (ізольованого приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна з іншим призначенням, ніж допоміжне приміщення) та свідоцтво про право власності на вказане приміщення суперечать вищенаведеним актам цивільного законодавства та порушують права позивача як власника квартири багатоквартирного будинку;

- на виконання вказівок суду касаційної інстанції судом апеляційної інстанції встановлено, що право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 позивач набув ще 08 жовтня 2002 року відповідно до договору дарування від 08 жовтня 2002 року № 2984 року, посвідченого приватним нотаріусом Таранушич В. В., після чого 13 листопада 2002 року він зареєстрував у вказаній квартирі місце свого проживання. На іншу 1/2 частину вказаної квартири позивач набув право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2017 року. Вказані обставини свідчать про те, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме прийняття міською радою оскаржуваних рішень, видачі свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення «аптека» та відчуження вказаного приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2014 року, позивач був співвласником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 в будинку, в якому розташоване спірне приміщення «ліфтерської», а тому як власник квартири багатоквартирного будинку, він має право на захист свого порушеного права;

- щодо дотримання строків звернення до суду апеляційний суд зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ПП «МЕДСЕРВІС» заявило клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1, а. с. 85-86). У свою чергу позивач указав, що про перебування приміщення «ліфтової» у власності ПП «МЕДСЕРВІС», а відтак і про порушення свого права, він дізнався наприкінці 2016 року, коли у спірному приміщенні працівники ПП «МЕДСЕРВІС» намагалися зробити ремонт та повідомили мешканцям, що ПП «МЕДСЕРВІС» є власником спірного приміщення. З матеріалів справи вбачається, що Сумською місцевою прокуратурою розглядалося колективне звернення від 08 грудня 2016 року щодо вжиття прокуратурою заходів представницького характеру з метою повернення у спільну власність жителів будинку на АДРЕСА_2 спірного приміщення (т. 1, а. с. 12). Про здійснення процедури приватизації вказаного приміщення та укладення договору купівлі-продажу вказаного майна від 05 червня 2014 року між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС» стало відомо з листа виконавчого комітету Сумської міської ради від 05 січня 2017 року, адресованому третій особі - ОСОБА_2 , який є головою будинкового комітету «Авангард-2», від якого про ці обставини стало відомо позивачу (т. 1, а. с. 14). У подальшому в березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Департамента забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради із запитом про надання копій документів, що стосуються спірного приміщення, після отримання яких 21 травня 2018 року він звернувся до суду з цим позовом (т. 1, а. с. 15-17). З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Аргументи учасників

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги Сумської міської ради

У березні 2021 року до Верховного Суду від Сумської міської ради надійшла касаційна скарга, у якій її представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі представник Сумської міської ради зазначає, що:

- позивач з часу реєстрації у будинку, де розташоване спірне приміщення, жодного разу не повідомляв про порушення його прав як власника однієї з квартир будинку, не намагався отримати доступ до приміщення «ліфтерської X» та не заявляв про необхідність отримання доступу до спірного приміщення в подальшому;

- апеляційний суд зазначив, що позивач дізнався про порушення свого права наприкінці 2016 року, що не підтверджено жодними допустимими доказами. З матеріалів справи вбачається, що листування з органами влади ініціювались головою будинкового комітету ОСОБА_2 , а сам позивач своїх прав щодо спірного приміщення не заявляв. Листування голови будинкового комітету ОСОБА_2 з органами прокуратури та місцевого самоврядування не є допустимим доказом, за допомогою якого можливо визначити початок перебігу позовної давності саме для ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги ПП «МЕДСЕРВІС»

У березні 2021 року до Верховного Суду від представника ПП «МЕДСЕРВІС» надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі представник ПП «МЕДСЕРВІС» зазначає, що:

- позивачем пропущено встановлений трирічний строк для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який може рахуватися як з дати оприлюднення рішення з 04 травня 2013 року та з 28 грудня 2013 року (строк порушено на 2 роки), так і з дати отримання мешканцями будинку відповіді Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради про те, що нежитлове приміщення площею 18,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , не є об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Суми, тобто з 04 березня 2015 року;

- позивач не був і не є власником спірного нежитлового приміщення, оскільки будь-якого права його власності чи власності інших мешканців будинку на вказане приміщення не було зареєстровано у встановленому законом порядку. На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу від 05 червня 2014 року, укладеного між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС», підприємство стало власником цього нежитлового приміщення. В подальшому право власності ПП «МЕДСЕРВІС» на вказане приміщення було зареєстровано у встановленому законом порядку. Ці обставини свідчать про те, що ПП «МЕДСЕРВІС» є добросовісним набувачем.

Короткий зміст відзивів

У травні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому він просить касаційні скарги Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС» залишити без задоволення, посилаючись на те, що позивачу стало відомо про порушення його права лише наприкінці 2016 року. Протягом 2013-2016 років спірне приміщення використовувалося мешканцями будинку для зберігання особистих речей: дитячих колясок, велосипедів, тощо. До 2016 року ніхто із мешканців будинку не міг припустити, що спірне приміщення перебуває в оренді, а в подальшому продане міською радою ПП «МЕДСЕРВІС». Сам факт публікації рішення на сайті міської ради не свідчить про обізнаність ОСОБА_1 із порушенням його права власності на спірне приміщення, бо з оскаржених рішень неможливо було довідатися, що вони стосувалися саме приміщення «ліфтерської». Оспорювані рішення ради за своєю суттю є рішеннями не нормативно-правового характеру, а індивідуального, оскільки стосувалися права власності особи (осіб). Про їх реалізацію, набуття права власності на приміщення міською радою у 2014 році та про його продаж у того ж року ПП «МЕДСЕРВІС» позивач дізнався лише після того, як ПП «МЕДСЕРВІС» почало вживати активних дій щодо цього приміщення. Наявні в матеріалах справи фотографії приміщення «ліфтерської», надані сторонами, свідчать про відсутність у ньому будь-якого ремонту, тобто до 2016 року ПП «МЕДСЕРВІС» фактично не користувалося приміщенням. Наведене свідчить про те, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності.

У травні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому він погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову, зазначаючи, що спірне приміщення не належить до комунального майна, а є власністю мешканців будинку. Посилання міської ради на те, що жодних скарг і заперечень протягом усього періоду оренди нежитлового приміщення на підставі договору від 03 жовтня 2012 року, укладеного між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС», від жителів будинку не надходило, спростовується доданим до матеріалів справи листуванням з міської та обласною радами. Фактично мало місце незаконної передачі у власність приміщення ПП «МЕДСЕРВІС». У зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення касаційних скарг.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Сумської міської ради на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 27 березня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року і за касаційною скаргою ПП «МЕДСЕРВІС» на постанову Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2022 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2022 року у задоволенні клопотання Сумської міської ради про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги Сумської міської ради містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що судове рішення ухвалено з порушенням пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги ПП «МЕДСЕРВІС» містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1,4 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 397/1402/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 592/5294/18, та у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, що судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 січня 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори (т. 1, а. с. 11).

У вказаній квартирі позивач зареєстрований з 13 листопада 2002 року, що підтверджується копією паспорту (т.1, а. с. 9).

За даними протоколу загальних зборів мешканців житлового будинку АДРЕСА_4 від 01 лютого 2017 року було обрано будинковий комітет, головою якого було призначено ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 34).

Відповідно до повідомлення Департамента інфраструктури міста Сумської міської ради від 11 грудня 2017 року № 05.01.01-06 на підставі частини другої статті 14 Закону України «Про органи самоорганізації населення» та пункту 5 рішення Сумської міської ради від 26 квітня 2017 року № 2025-МР «Про надання дозволу на створення будинкового комітету жителів будинку АДРЕСА_2 » будинковий комітет «Авангард-2» набув власних повноважень, передбачених законодавством (т. 1, а. с. 35).

Згідно з листом Виконавчого комітету Сумської міської ради від 05 січня 2017 року № Ко-3798/03.02.01-01, направленим на адресу голови будинкового комітету ОСОБА_2 , на виконання рішення Сумської міської ради від 18 грудня 2013 року № 2915-МР «Про внесення доповнень до рішення Сумської міської ради від 26 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» (із змінами) здійснено процедуру приватизації нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, і 05 червня 2014 року між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради і ПП «МЕДСЕРВІС» укладено договір купівлі-продажу вказаного приміщення (т. 1, а. с. 14).

В експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку на АДРЕСА_2 призначення спірного приміщення визначене як «ліфтерська Х», що також підтверджується Генеральним планом будинку (т. 1, а. с. 31-33).

Рішенням Сумської міської ради від 24 квітня 2013 року № 2289-МР «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми» затверджений перелік об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми згідно з додатком, у якому вказано і нежитлове приміщення 18,6 кв. м аптека на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 19-20).

Рішенням Сумської міської ради від 18 грудня 2013 року № 2915-МР «Про внесення доповнень до рішення Сумської міської ради від 16 жовтня 2011 року № 856-МР «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» (зі змінами) до рішення міської ради від 16 жовтня 2011 року № 856-МР внесені зміни, а саме: доповнено додатком 2 пунктами 64, 65. Зокрема, у пункті 64 у Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Суми, які підлягають приватизації шляхом викупу зазначено нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 , орендар ПП «МЕДСЕРВІС» (т. 1, а. с. 21).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2014 року форма власності на нежитлове приміщення «аптека» на АДРЕСА_2 зазначена як комунальна власність, а власником вказана Територіальна громада міста Суми (т. 1, а. с. 18).

За договором купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу від 15 червня 2014 року № 17 управління майна комунальної власності Сумської міської ради продало ПП «МЕДСЕРВІС» нежитлове приміщення площею 18,6 кв. м за 42 240,00 грн, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та є комунальною власністю територіальної громади міста Суми на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24 квітня 2014 реєстраційною службою Сумського міського управління юстиції Сумської області, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко М. М. та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1, а. с. 23-25) та відображається у технічному паспорті (т. 1, а. с. 23-30).

Рішенням Сумської міської ради «Про затвердження переліків об`єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають приватизації» від 26 жовтня 2011 року № 856-МР був затверджений перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Суми, які підлягають приватизації (т. 1, а. с. 22).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ПП «МЕДСЕРВІС» заявило клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1, а. с. 85-86).

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4?рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші та ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 760/34774/19 (провадження № 61-16370св20) зазначено, що «допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення)…Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Таким чином, у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні,художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання…Разом з тим, суд не дослідив, чи є спірне приміщення нежитловим, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, чи є допоміжним».

За схожих обставин Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

- апеляційний суд встановив, що спірне нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 18,6 кв. м, («ліфтова»), яке спочатку було віднесене до об`єктів комунальної власності, а в подальшому продане ПП «МЕДСЕРВІС», є допоміжним приміщенням і відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є спільною сумісною власністю співвласників цього будинку;

- апеляційний суд встановив, що право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 позивач набув 08 жовтня 2002 року відповідно до договору дарування від 08 жовтня 2002 року № 2984 року, посвідченого приватним нотаріусом Таранушич В. В., після чого 13 листопада 2002 року він зареєстрував у вказаній квартирі місце свого проживання. На іншу 1/2 частину вказаної квартири позивач набув право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2017 року;

- встановивши, що оскарженим рішенням Сумської міської ради про внесення спірного приміщення до переліку об`єктів комунальної власності без переведення його з правового режиму як допоміжне приміщення в правовий режим нежитлового приміщення (ізольованого приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна з іншим призначенням, ніж допоміжне приміщення) є незаконним, як і наступне відчуження цього приміщення ПП «МЕДСЕРВІС», та такими, що порушують права позивача, як співвласника майна - спірного допоміжного приміщення у багатоквартирному житловому будинку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Щодо позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту».

З огляду на викладене позовна вимога про скасування свідоцтва про право власності є неефективним способом захисту порушеного права позивача, оскільки задоволення цієї позовної вимоги не приведе до відновлення права позивача, а тому в її задоволенні слід було відмовити саме з цих підстав. Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в позові в цій частині, проте помилився щодо мотивів такої відмови, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови.

Щодо позовної давності

Згідно частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 522/13732/20 (провадження № 61-4633св21) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 342/971/18 (провадження № 61-225св20) зазначено, що: «водночас, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Частиною першою статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі його учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 753/12661/19 (провадження № 61-17926св21) Верховний Суд дійшов висновку, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс4, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження

№ 12-128гс19. Як в апеляційній скарзі, так і в касаційній скарзі позивачі зазначали про те, що ними було вжито усіх залежних від них заходів для відновлення своїх порушених прав, а про їх порушення до 2019 року вони фактично не могли довідатися. Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищезазначених положень закону належним чином не перевірив доводів позивачів про те, що вони не були стороною виконавчого провадження, об`єктивно не могли очікувати, що усупереч вищевказаному рішенню суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання, відбудеться його виконання, а за ОСОБА_4 після постановлення ухвали суду про забезпечення позову (10 червня 2013 року) буде зареєстровано 12 липня 2013 року право власності на спірну квартиру, унаслідок чого порушено їх законні права на єдине житло, в якому вони проживали. Крім того, позивачі посилалися на те, що в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні будь-які документи щодо реалізації спірного майна з прилюдних торгів, які б знаходились у вільному доступі й такі документи їм не направлялися. Таким чином, посилання апеляційного суду на пропуск позивачами строку позовної давності є передчасним, а при новому розгляді справи суду слід дослідити, чи могли позивачі об`єктивно довідатися про порушення своїх прав. Також апеляційному суду слід перевірити доводи позивачів про те, що фактично вони дізналися про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 лише у січні 2019 року, після того як невідомі особи намагалися проникнути у належну їм квартиру. З`ясуванню підлягають обставини і того, чому ОСОБА_4 лише через чотири роки стала виселяти позивачів зі спірної квартири, щодо якої судовим рішення виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки вже було визнано таким, що не підлягає виконанню».

У справі, що переглядається:

- під час розгляду справи в суді першої інстанції ПП «МЕДСЕРВІС» заявило клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1, а. с. 85-86);

- апеляційний суд не звернув уваги на те, що Сумська міська рада не заявляла про застосування позовної давності, тому відсутні підстави для її застосування до вимог про визнання незаконними та скасування рішень;

- апеляційний суд не врахував, що до ПП «МЕДСЕРВІС» як відповідача звернута лише вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, тому саме щодо цієї вимоги суд повинен вирішувати чи підлягає застосуванню позовна давність;

- ОСОБА_1 зазначав, що про перебування спірного приміщення, яке є допоміжним, у власності ПП «МЕДСЕРВІС», він дізнався наприкінці 2016 року, коли працівники ПП «МЕДСЕРВІС» намагалися зробити ремонт у цьому приміщенні та повідомили його, що підприємство є новим власником. Апеляційний суд вказав, що про здійснення процедури приватизації вказаного приміщення та укладення договору купівлі-продажу майна від 05 червня 2014 року між управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та ПП «МЕДСЕРВІС» позивачу стало відомо з листа виконавчого комітету Сумської міської ради від 05 січня 2017 року, адресованому третій особі - ОСОБА_2 , який є головою будинкового комітету «Авангард-2». У подальшому в березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради із запитом про надання копій документів, що стосуються спірного приміщення, після отримання яких 21 травня 2018 року він звернувся до суду з цим позовом (т. 1, а. с. 15-17);

- у листах-зверненнях громадян і відповідях на них (т. 1, а. с. 123-130), на які посилається представник ПП «МЕДСЕРВІС» у касаційній скарзі як на доказ обізнаності позивача ще з 2013 року про факт передачі приміщення підприємству, відсутня інформація про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу спірного приміщення, у зв`язку з чим у власників багатоквартирного будинку, в якому розміщене це приміщення, в тому числі і позивача, не було достатніх даних про порушення права та особу, яка вчинила таке порушення. У зв`язку з цим в апеляційного суду не було підстав вважати, що позивач довідався чи міг довідатися про порушення свого права у 2013-2014 роках;

- лише у грудні 2016 року, як це випливає зі змісту листа-звернення громадян (т. 1, а. с. 131), мешканцям зазначеного будинку підприємець ОСОБА_5 надав пакет документів про право власності на спірний об`єкт нерухомого майна;

- за таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування наслідків якої заявляло ПП «МЕДСЕРВІС». Натомість апеляційний суд помилково оцінював чи пропущена позовна давність до вимог позовних про визнання незаконними та скасування рішень. У зв`язку із наведеним оскаржену постанову у частині позовних вимог визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення належить змінити у мотивувальній частині виклавши її у редакції цієї постанови.

Колегія суддів також відхиляє аргумент касаційної скарги ПП «МЕДСЕРВІС» про те, що рішення міської ради оприлюднюються на її офіційному веб-сайті, у зв`язку з чим позивач мав можливість ознайомитися зі змістом оскаржених рішень. ПП «МЕДСЕРВІС» не є відповідачем за вимогами про визнання незаконними та скасування рішень, тоді як Сумська міська рада не заявляла про застосування позовної давності.

Усупереч частині першій статті 81 ЦПК України відповідачі не надали жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що до 2016 року позивачу було достовірно відомо про перебування приміщення у користуванні підприємства.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 760/34774/19 (провадження № 61-16370св20), постанові Великої Палати Верховного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 522/13732/20 (провадження № 61-4633св21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 342/971/18 (провадження № 61-225св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 753/12661/19 (провадження № 61-17926св21), колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду ухвалена із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності скасувати; рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови; постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги касаційну скаргу Сумської міської ради та Приватного підприємства «МЕДСЕРВІС» задовольнити частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у частині позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності скасувати.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 27 березня 2019 року у частині позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Постанову Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук