печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7312/22-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Новака Р.В.,

при секретарі судових засідань - Талдонової М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефіра О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Олефір О.О. звернувся до суду з поданням, в якому просить постановити ухвалу про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, до виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями Печерського районного суду м. Києва № 757/38771/17-ц від 20.08.2020 на виконання якого було видано виконавчий лист №757/38771/17-ц від 13.12.2021.

Подання обґрунтовано тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефіра О.О. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №757/38771/17-ц виданого 13.12.2021 Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 56485309,30 грн. Оскільки боржник рішення суду не виконує, на виклики до державного виконавця не з`являється, державний виконавець вважає за необхідне застосувати до боржника вищевказаний захід примусового виконання.

Приватний виконавець до судового засідання не з`явився.

Суд розглянув подання у відсутність приватного виконавця, оскільки таке подання розглядається негайно відповідно до положень ст. 441 ЦПК України.

Інші учасники процесу до судового засідання не викликалися відповідно до вимог ст. 441 ЦПК України.

Дослідивши матеріали подання суд встановив.

Як вбачається з матеріалів подання, в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефіра О.О. перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1, боржником за яким є ОСОБА_1 . Приватний виконавець в своєму поданні посилається на те, що боржник рішення не виконує, жодних дій щодо виконання не здійснює.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17, ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі листи, що видаються судами підлягають виконанню державною виконавчою службою та на підставі чого державний виконавець відкриває виконавче провадження.

Згідно ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Пунктом 5 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Відповідно до п.19 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання, або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положень частини першої статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Отже, звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути крайнім заходом, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Відповідно до рішення «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Так, у поданні приватний виконавець посилається на те, що боржник постійно перетинає кордон України, разом з тим, будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов`язань, та доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язання - виконавцем суду не надано.

Також слід зазначити, що державним виконавем не надано доказів того, що будь-які процесуальні документи приватного виконавця боржником було отримано, як-то: постанову про відкриття провадження, про арешт майна, вимоги та виклики до державного виконавця.

З матеріалів подання вбачається, що виконавцем вчинено дії щодо накладення арешту на майно боржника, разом з тим жодних дій щодо здійснення заходів примусової реалізації за рахунок забезпеченого майна, виконавцем вчинено не було.

Таким чином, приватний виконавець, не здійснивши відповідних заходів, звернувся з поданням до суду про вжиття крайнього заходу забезпечення здійснення виконавчого провадження - обмеження боржника у його конституційному праві - праві виїзду за кордон.

З огляду на те, що приватним виконавцем не доведений факт ухилення боржника від виконання рішень суду та ненадано інших доказів на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов`язання, крім того тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України позбавляє його можливості вільно пересуватись за власними потребами та в інтересах держави.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що подання є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в їзду в Україну громадян України», ст. 18, 19 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 441 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефіра О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя Р.В. Новак