У Х В А Л А

27 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 553/1501/15-ц

Провадження № 14-50цс22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Сімоненко В. М.,

суддів: Анцупової Т. О., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Желєзного І. В.,

Золотнікова О. С., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Штелик С. П.,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства

«Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

1. У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»

(далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом у якому, уточнивши, просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 1608/0808/45-012 станом

на 10 вересня 2017 року в розмірі 40 469,46 дол. США та 67 058,57 грн,

з яких: 30 266,51 дол. США - тіло кредиту; 10 202,95 дол. США - відсотки;

67 058,57 грн - пеня за останній календарний рік.

2. На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» зазначало,

що 08 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), і ОСОБА_1

укладено кредитний договір № 1608/0808/45-012, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 33 000,00 дол. США для придбання квартири зі сплатою за користування кредитом 11,90 % річних, з кінцевим строком повернення до 08 серпня 2038 року.

3. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1608/0808/45-012-Р-1, за яким поручитель зобов`язалася солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

4. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір

купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Окрім того, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа Банк» укладено договір

купівлі-продажу прав вимоги за вказаними кредитним та забезпечувальним договорами.

5. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 10 вересня 2017 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 40 469,46 дол. США та 67 058,57 грн, з яких: 30 266,51 дол. США - тіло кредиту, 10 202,95 дол. США - відсотки, 67 058,57 грн - пеня за останній календарний рік.

6. Ураховуючи наведене, ПАТ «Альфа Банк» просило позов задовольнити.

7. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 рокупозов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 1608/0808/45-012 станом на 10 вересня 2017 року в розмірі 40 469,46 дол. США та 67 058,57 грн (у валюті кредиту - 2 578,86 дол. США),

з яких: сума заборгованості за кредитом - 30 266,51 дол. США

(еквівалент у національній валюті - 787 025,60 грн), сума заборгованості за відсотками - 10 202,95 дол. США (еквівалент у національній валюті - 265 309,18 грн), розмір пені за останній календарний рік - 67 058,57грн (еквівалент

у валюті кредиту - 2 578,86 дол. США). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

8. Суд першої інстанції вважав, що наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань, оскільки відповідачі не надавали своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, що відображено у розрахунку заборгованості та виписці по рахунку, чим порушили умови кредитного договору, а також статей 509,526,1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

9. Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайтоти І. М. задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 року змінено у частині розміру стягнених сум заборгованості за кредитом та посилання на еквівалент суми заборгованості за кредитом і відсотками у національній валюті та еквівалент суми пені у валюті кредиту. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 1608/0808/45-012 станом

на 15 квітня 2015 року, яка становить: 30 266,51 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 1 089,41 дол. США - заборгованість за відсотками та 2 698,50 грн - пеня за останній календарний рік. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 26 березня 2015 року банк направив відповідачам вимогу про дострокове погашення кредиту протягом

30 діб. Після звернення ПАТ «Альфа-банк» до суду з цим позовом 15 квітня 2015 року його вимоги щодо нарахування процентів за користування кредитом, а також обумовленої в договорі неустойки не підлягають задоволенню. Банк має право на стягнення боргу в розмірі, визначеному в позовній заяві на дату пред`явлення позову, тобто станом на 15 квітня 2015 року.

11. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 рокукасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайтоти І. М. задоволено частково. Постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

12. Постанова касаційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином умови кредитного договору та не з`ясував, чи дотримав банк, передбаченого договором досудового порядку дострокового повернення коштів, який не може погіршувати порівняно із Законом України «Про захист прав споживачів» становище позичальника як споживача.

13. Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайтоти І. М. задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави

від 25 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

14. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за відсутності доказів одержання відповідачами досудової вимоги та за умови недотримання банком строку на добровільне погашення боргу відповідачами, у позичальника як споживача та поручителя немає обов`язку достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту. Крім цього, апеляційний суд, приймаючи постанову, послався на правові висновки Великої Палати

Верховного Суду у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) та у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18).

15. 24 січня 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

(далі - АТ «Альфа-Банк») подало до Верховного Суду касаційну скаргу та просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

16. Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову не врахував висновки у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 820/601/17, від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16,

від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15, від 31 липня

2019 року у справі № 753/11963/15.

17. На обґрунтування касаційної скарги АТ «Альфа-Банк» зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував статтю 124 Конституції України в редакції, що діяла на момент подання позовної заяви, не врахував висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-2/2002, а саме, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішення спору не може бути обмежене законом, іншим нормативно-правовими актами. Встановлення законом досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

18. Крім того, апеляційний суд не врахував, що банк оформив позов

27 березня 2015 року, а до суду він надійшов 15 квітня 2015 року, адже у цій справі визначальне значення має саме дата звернення банку до суду за захистом своїх прав, оскільки в цей період стаття 124 Конституції України діяла в іншій редакції.

19. 28 квітня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, який мотивований тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

20. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

21. 14 квітня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

22. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2022 року справу призначено до розгляду.

23. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року справу передано для розгляду Великою Палатою Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною четвертою статті 403 ЦПК України для відступу (конкретизації) від висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), а саме висновку, що : «звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд не має підстави для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

24. Колегія суддів також звертає увагу, на те, що, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові конкретизувала правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі

№ 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за споживчим договором, а саме зазначив, що : «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Також зазначила, що порушення банком визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

25. Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд

Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає наступне.

26. Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання

житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

27. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України

«Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

28. Отже, регулювання правовідносин банку із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням норм Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

29. Наведені норми, на думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, недотримання, якого тягне відсутність зобов`язань зі сплати боргу.

30. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду на обґрунтування необхідності правової оцінки висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), зазначає, що апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, послався на цю постанову та відмовив у задоволенні позову, вказавши, що у позичальника і поручителя не виник обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, оскільки банк, направивши досудові вимоги на адреси відповідачів, не дочекався спливу строку на їх виконання та звернувся до суду з цим позовом.

31. Аналіз частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, на думку колегії суддів, дає можливість дійти висновку, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.

32. Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що з огляду на обставини саме цієї справи є підстави відступити (конкретизувати) від висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) про те, що направлення та отримання боржником відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила актуальність.

33. Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2022 року, такими, що містять обґрунтування необхідності тлумачення зазначеної норми матеріального права, а саме частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, а тому вважає за необхідне прийняти справу до розгляду.

34. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України).

35. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

36. Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

37. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

38. У відповідності до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VII тачастини четвертої статті 263 ЦПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду і зокрема Великої Палати Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, і у суддів відсутні права для не застосування таких висновків.

39. Наявність глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати можливі розбіжності в судовій практиці (рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2011 року у справі «Брезовець проти Хорватії» (Brezovec v. Croatia), заява № 13488/07).

40. У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

41. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

42. Виходячи з викладеного справу необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у порядку письмового провадження).

43. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною четвертою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Прийняти до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 27 вересня 2022 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вулиця Пилипа Орлика, 8.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Сімоненко

Судді: Т. О. Анцупова К. М. Пільков

І. В. Григор`єва О. Б. Прокопенко

М. І. Гриців Л. І. Рогач

І. В. Желєзний О. М. Ситнік

О. С. Золотніков І. В. Ткач

В. С. Князєв О. С. Ткачук

Г. Р. Крет С. П. Штелик

Л. М. Лобойко