Справа№592/4821/22
Провадження №2/592/1454/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі головуючого судді Костенко В.Г., з участю секретаря судового засідання Ващенка В.О., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» про оскарження наказу, зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати і вихідної допомоги

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить визнати незаконним і скасувати наказ про його звільнення №142-К від 29.06.2022, змінити формулювання підстави звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 27 380,87 грн., вихідну допомогу у сумі 27 309,63 грн..

Свої вимоги позивач мотивує тим, що працював інженером-електроніком другої категорії відділу промислової електроніки. Йому нерегулярно сплачувалася заробітна плата. У зв`язку з цим 29.06.2022 направив відповідачу поштою заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою допомоги. 29.06.2022 наказом №142-К його звільнено але не як він просив, а за ст. 38 КЗпП України. З таким наказом позивач не погоджується, оскільки вважає, що має право на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою допомоги у сумі 27 309,63 грн.. Окрім того відповідач має заборгованість по заробітній платі. Частину позивач вже стягнув судовим рішенням. Залишився ще борг у сумі 27 380,87 грн.

Ухвалою суду від 01.08.2022 прийнято позовну заяву, відкрито провадженні і призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав відзив у якому визнав позов про стягнення боргу по заробітній платі у сумі 27 380,87 грн.. Повністю заперечував проти позову щодо скарження наказу про звільнення та виплати допомоги і просив відмовити у задоволенні позову у цій частині. Заперечення мотивував тим, що з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Відразу роботу підприємства було зупинено. 03.03.2022 у наслідок обстрілу підприємство було пошкоджене. Поступово робота окремих ділянок відновлюється. Вважає, що позивач не має право на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Ухвалою суду від 30.09.2022 закрито підготовче провадження і призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач і представник заявлені вимоги підтримали.

Представник відповідача заперечував проти позову з мотивів зазначених у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного.

Суд встановив і сторони визнали, що позивач працював у відповідача на посаді інженеру-електроніка другої категорії відділу промислової електроніки, мав середньоденну заробітну плату 413 грн. 94 коп..

Орієнтовно з початку 2021 року заробітна плата позивачу виплачувалася нерегулярно, у зв`язку з чим утворювалася заборгованість.

30.06.2022 ухвалено рішення Ковпаківського районного суду м.Суми у справі № 592/3449/22 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» про стягнення заборгованості із заробітної плати. Так стягнуто на користь позивача заборгованість у сумі 56 611, 81 грн. яка утворилася станом на 01.05.2022.

29.06.2022 позивач поштою направив відповідачу заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Заява мотивована порушеннями підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків її виплати.

29.06.2022 відповідач своїм наказом №142-Кзвільнив позивача з роботи з 28.06.2022 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно із ст. 12 та ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 49 ЦПК України передбачені права та обов`язки сторін, зокрема, позивач в праві відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-які стадії судового процесу.

Згідно ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 3, 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно не рідше двох разів на місяць та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Суд переконався, що визнання відповідачем пред`явленого позову у частині заборгованості по заробітній не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси учасників справи та третіх осіб, а тому може бути прийнято судом. Відтак позов про стягнення заборгованості по заробітній платі може бути задоволений у заявленому розмірі.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно із ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ст.38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Водночас, суд зазначає наступне.

Верховний суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц.

Позивач у своїй заяві зазначив, що просив звільнити з мотивів порушення роботодавцем трудового законодавства, відповідачем видано відповідний наказ про звільнення на підставі заяви позивача, а відтак суд доходить висновку, що сторони у такий спосіб погодили розірвання договору.

Позивачем у своїй заяві зазначено про порушення відповідачем трудового законодавства щодо оплати праці і вимогу звільнити за ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідач не відмовив у звільненні з цих підстав, а відтак, на думку суду, фактично погодився із такою підставою для звільнення, хоча при цьому не вказав на ч. 3 ст. 38 Кодексу.

Верховний Суд у Постанові від 06.02.2018 у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до частини 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону

Ураховуючи наведене суд дійшов висновку, що позов у частині визнання незаконним і скасування наказу підлягає задоволенню. При цьому з огляду на наведене вище слід скасувати спірний наказ, змінити формулювання звільнення і зобов`язати відповідача внести виправлення до трудової книжки позивача. Саме задоволення у такому вигляді не є виходом за межі позовних вимог, а повністю відповідає заявленому позову.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Отже позивачу належить виплатити тримісячний середній заробіток, що визначено вимогами чинного законодавства. Відтак позов у цій частині також підлягає задоволенню у заявленій сумі 27 309,63 грн..

Оскільки позивач від сплати судового збору був звільнений, суд, керуючись вимогами ст. 141 ЦПК України, стягує із відповідача на користь держави судовий збір за вимоги як немайнового так і майнового характеру, який разом становить 1984 грн. 80 коп..

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 264, 285 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити повністю позов ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» (місцезнаходження м.Суми, Комарова, 2, ) про оскарження наказу, зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати і вихідної допомоги.

Визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» про звільнення ОСОБА_1 від 29.06.2022 №142-К на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Змінити формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади інженера-електроніка другої категорії відділу промислової електроніки Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб», вказавши формулювання звільнення - у зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України з 28.06.2022.

Зобов`язати Дочірнє підприємство «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» внести запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення з 28.06.2022 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути із відділу освіти Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» (місцезнаходження м.Суми, вул. Комарова, 2, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) борг по заробітній платі у сумі у сумі 27 380 грн. 87 коп., вихідну допомогу у сумі 27 309 грн. 63 коп., а всього 54 690 грн. 50 коп.

Стягнути Дочірнього підприємства «Завод обважувальних бурильних та ведучих труб» (місцезнаходження м.Суми, Комарова, 2, ) на користь судовий збір у сумі 1984 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Г. Костенко