ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4826/22 Справа № 202/7999/21 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
09 серпня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря Заворотного К.Я.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 в інтересах боржника
ОСОБА_2 ,
на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 31 січня 2011 року на виконання рішення суду від 14 грудня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованості у розмірі 306 959,25 грн., судового збору у розмірі 1700 грн. та ІТЗ 120 грн., в якому строк пред`явлення до виконання зазначений як 27 грудня 2013 року, тоді як стягувачем цей документ було пред`явлено до виконання лише 16 грудня 2015 року, що свідчить про пропуск трирічного строку, а в подальшому цей виконавчий документ було пред`явлено ще у 2016 та 2018 році /а.с. 48-53/.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року в задоволенні вимог заяви ОСОБА_2 відмовлено повністю/а.с. 94-96/.
Не погодившись з таким рішенням представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Паруль Ю.О. звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову, якою задовольнити вимоги заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі, посилаючи при цьому на те, що на момент звернення із апеляційною скаргою сторона заявника ОСОБА_2 не отримала відповідь на запит про надання Шевченківським районним ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) письмових доказів у вигляді заяви щодо звернення виконавчого листа до виконавчої служби вперше, що, на думку представника ОСОБА_3 , є 2015 рік, а тому вважає, що строк для пред`явлення виконавчого листа вперше стягувачем було пропущено/а.с.98-102/.
11 липня 2022 року АТ КБ Приватбанк, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу від 21 квітня 2022 року залишити без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист, на підставі рішення суду від 14 грудня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 306 959, 25 грн., судового збору у розмірі 1700, 00 грн. та ІТЗ 120,00 грн., в якому зазначено, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа до виконання 27 грудня 2013 року.
Друга сторінка виконавчого листа містить відмітки державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення /а.с. 41-42/.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 грудня 2015 року державним виконавцем було повернуто виконавчий лист на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Таким чином, судом вірно встановлено, що 16 грудня 2015 року виконавчий лист було повернено стягувачу без виконання, що спростовує доводи заявника про пред`явлення 16 грудня 2015 року цього виконавчого листа до виконання вперше.
Також судом встановлено, що вказаний виконавчий лист повертався 18 березня 2016 року на підставі п.7 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою), 10 листопада 2016 року на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (в новій редакції), а саме: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, 05 грудня 2018 року на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (в новій редакції).
26 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь О.Р. на підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження.
Наразі судове рішення не виконано.
Відмовляючи у задоволені заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Паруль Ю.О. про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що з викладених заявником обставин та наданих документів, суд не вбачає підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, так як заявником не доведено порушення стягувачем строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, а посилання на пред`явлення виконавчого листа вперше до примусового виконання 16 грудня 2015 року не відповідають встановленим судом обставинам, тоді як ця дата зазначена у виконавчому листі як повернення виконавчого листа стягувачеві.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції повністю з огляду на наступне.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і являє собою сукупність дій органів і осіб, визначених в Законі України «Про виконавче провадження», що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З наведених положень Конституції України і законодавства про виконавче провадження випливає, що виконання рішення суду є апогеєм судового захисту порушених, невизнаних прав та інтересів особи, а виконавча діяльність, яка забезпечується державою, спрямована на дієве та ефективне виконання рішень судів.
Саме визначені законом завдання виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження обумовлюють таку засаду виконавчого провадження як обов`язковість виконання рішень (ст.2 Закону України «Про виконавче провадження»).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на день розгляду цієї заяви судом виконавче провадження є відкритим, а судове рішення, на підставі якого виданий цей виконавчий лист, є не виконаним.
Згідно зі ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно ч.3 ст.431 ЦПК України виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.
Відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника, зокрема, визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Частиною 2 статті 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Так, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Так, помилковою є видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню).
Судова практика допускає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з підстав його помилкової видачі, якщо вже після видачі виконавчого листа по справі рішення суду було скасоване.
В інформаційному листі ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25 вересня 2015 року» звернуто увагу судів на те, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, зокрема, пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Так, частиною 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею (ст. 37), не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Законами України «Про виконавче провадження» (в редакціях, станом на дати повернення виконавчого листа) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років ч.1 ст.22, та ст.12 цього Закону.
Пунктом 1 ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частиною 5 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» - у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
Отже, судом першої інстанції вірно було встановлено, що виконавчий лист було видано 31 січня 2011 року зі строком пред`явлення до 27 грудня 2013 року, а в грудні 2015 року виконавчий лист було повернено з правом повторного подання. В подальшому, виконавчий лист пред`являвся тричі у 2016 році та 2018 році.
Таким чином, судом не встановлено порушення стягувачем (банком) строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, як і не встановлено цього колегією суддів, при цьому, виходячи з доводів апеляційної скарги, представник апелянта не надала будь-яких доказів на підтвердження звернення виконавчого листа до виконання вперше поза межами встановлених законом строків, як на момент подання апеляційної скарги, про що зазначила у ній, так і на момент її розгляду колегією суддів по суті.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно з`ясовані обставини заяви, надано вірну правову оцінку наданим доказам та не встановлено жодних процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого 31 січня 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, з чого вважає, що суд першої інстанції при вирішенні зазначеного питання виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, висновки суду обґрунтовані.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах боржника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров