СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/24437/21

пр. № 2/759/1350/22

18 липня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретаря - Марус А.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 28.10.2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу зареєстрованого 12 квітня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району, про що зроблений відповідний актовий запис № 220 від 12 квітня 1997 року та визнання в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що 12.04.1997 року між сторонами було укладено шлюб. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачем поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, сторони проживають окремо, кожен має протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, він з дружиною втратили почуття любові один до одного. На даний час сім`я розпалась остаточно, та як зазначає позивач подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе, та суперечить інтересам кожного, посилаючись на ст.ст. 105, 110, 112, 180, 182, 183 СК України просив шлюб розірвати. Крім того, зазначив, що в період шлюбу 29.04.1998 року позивачем за власні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Вказав, що кошти на купівлю спірної квартири були отримані від відчуження 33/100 частин квартири АДРЕСА_2 , що належала позивачу та ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 28.04.1998 року.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу, а частині позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 просили відмовити, посилаючись на обставини викладені у поданому 02.12.2021 року до суду відзиві.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, в той час як сторони не мають наміру зберегти шлюб.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.04.1997 року, про що є актовий запис № 220.

Відповідно до ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено в судовому засіданні, в родині позивача та відповідача втрачена основа сім`ї, почуття довіри, поваги та любові один до одного, а тому суд не може примусити сторони до збереження подружніх відносин, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки та може бути припинено внаслідок волевиявлення як одного так і обох з подружжя шляхом його розірвання.

Суд, вважає, що причини, що спонукали ОСОБА_1 на розірвання шлюбу є обґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї не можливе, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині поділу майна подружжя та визнання за позивачем особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_1 , судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.04.1998 року позивачем ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською універсальною біржою (а.с. 15).

Як зазначає позивач, спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, які були виручені від відчуження 33/100 частин квартири АДРЕСА_2 , що належала позивачу та ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 28.04.1998 року (а.с. 11).

Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 755/21188/15-ц (провадження № 61-25876св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 467/478/17 (провадження № 61-555св17).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Посилання позивача на те, що пунктом 3.1 договору купівлі-продажу від 28.04.1998 року визначено, що він отримав грошові кошти в розмірі 37026,00 грн. від продажу належної йому частки квартири, не можуть бути прийняті судом, оскільки доказів, що грошові кошти, отримані від продажу квартири, було витрачено на придбання спірної квартири матеріали справи не містять.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 644/9569/18.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині поділу майна подружжя та визнання за позивачем особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем не надано будь-яких доказів в розрізі положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на обґрунтування, викладеного в позові.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 110-112 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України, ст.ст. 81, 141, 263, 265, 273, 280-282, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю- задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 12 квітня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району, про що зроблений відповідний актовий запис № 220 від 12 квітня 1997 року - РОЗІРВАТИ.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. П`ятничук