Дата документу 02.08.2022 Справа № 335/6962/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/6962/21 Головуючий у 1 інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/1623/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 29 січня 2005 року по 26 травня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2009 році шлюб між ними було розірвано, проте через невеликий проміжок часу, а саме з 2010 року сторони відновили стосунки та почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, що належала йому на праві приватної власності, за адресою: АДРЕСА_1 , мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

20 жовтня 2017 року ним було укладено з ОСОБА_5 угоду про намір купівлі-продажу квартири з метою здійснити продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 та придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 для спільного проживання однією сім`єю з відповідачем та сином.

10 листопада 2017 року сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку, за спільною згодою, зареєстрували за відповідачем по справі ОСОБА_3 . Вказана квартира була придбана сторонами за рахунок запозичених грошей з урахуванням того, що гроші будуть повернуті після продажу ним своєї квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

14 листопада 2017 року він здійснив продаж вказаної квартири та отримані з продажу квартири кошти були повернуті позикодавцям.

Вважав, що фактично сплатив кошти в рахунок купівлі квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 в якій сторони проживали спільно з дати її купівлі однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На підставі зазначеного просив встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2017 року по 17 червня 2021 року та визнати за ним право власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на доведеність факту спільного проживання, придбання майна в інтересах сім`ї, вклад грошей, які були отримані від продажу належної йому квартири, в купівлю спірної квартири, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 продублював позовну заяву без наведення допущених, на його думку, судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального прав, твердження ОСОБА_1 про те, що сторони мешкали разом та вели спільне господарство з 2009 року а також про його матеріальну участь у купівлі спірної квартири спростовано матеріалами справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної нерухомості, а тому відсутні підстави вважати спірне майно таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Крім того, суд дійшов висновку про те, що доводи позивача щодо продажу належної йому квартири та участі в придбанні спірної квартири не підтверджуються належними доказами.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який було зареєстровано 29.01.2005 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис №58, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції від 28 грудня 2006 року.

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції України від 08 грудня 2005 року.

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано 26 травня 2009 року, про що зроблено відповідний актовий запис №136.

28.10.2017 року між ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідача, та ПП ОСОБА_8 було укладено договір на обслуговування покупця нерухомості №419, відповідно до якого ОСОБА_7 доручила ПП ОСОБА_8 надати інформаційні послуги з пошуку нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 10.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. за реєстраційним № 2000, ОСОБА_3 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №103301077 від 10.11.2017 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 52,42 кв.м, житловою площею 29,49 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., за реєстраційним номером 3083, ОСОБА_1 продав належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За приписами статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Правило статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 4-283цс18) зазначено, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї" членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено такий висновок: "За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти".

Подібні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18), від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

ОСОБА_1 , зазначаючи про проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період придбання спірної квартири, посилався на угоду, укладену між ним та ОСОБА_9 про намір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу від 14 листопада 2017 року про продаж позивачем належної йому на праві приватної власності квартири, довідку про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , з 23 листопада 2017 року, медичні документи, у яких адресою місця проживання позивача зазначено: АДРЕСА_2 , спільний відпочинок сторін, позовну заяву та рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.05.2021 року, показаннями свідків та фотознімками.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу не підтверджений належними доказами, а отже відсутні підстави вважати придбану відповідачем квартиру спільним сумісним майном.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, угода, укладена між позивачем та ОСОБА_9 про намір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу від 14 листопада 2017 року про продаж позивачем належної йому на праві приватної власності квартири не свідчать про спільне проживання сторін без реєстрації шлюбу та участь позивача у придбанні спірного майна, оскільки продаж квартири позивача був здійснений вже після придбання відповідачем спірної квартири, докази повернення позивачем грошових коштів у розмірі половини вартості спірної квартири не були надані ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 6 договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2017 року покупець стверджує той факт, що у шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири, не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю вищевказаної квартири (у тому числі і відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 СК України) відсутні.

Зазначений договір купівлі-продажу квартири недійсним не визнаний.

Посилання ОСОБА_1 на реєстрацію його місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , у спірній квартирі з 23 листопада 2017 року також не може свідчити про проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу станом на час укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. за реєстраційним № 2000, оскільки реєстрацію було здійснено вже після придбавання спірної квартири, а відповідач, як її власник, має право розпоряджатись належним їй майном будь-яким чином, в тому числі шляхом надання дозволу на проживання іншим особам.

Доводи позивача про спільний відпочинок сторін, посилання на показання свідків та фотознімки були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що вказані докази самі по собі не підтверджують факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу у зазначений період, оскільки не підтверджують ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 22 липня 2022 року у справі № 189/630/16-ц.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з договором на обслуговування покупця нерухомості №419 від 28.10.2017 року, укладеним між ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідача, та ПП ОСОБА_8 , не заслуговує на увагу, оскільки позивачем не надано доказів оспорення вказаного договору.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Посилання ОСОБА_1 на медичні документи, у яких адресою місця її проживання зазначено: АДРЕСА_2 , тобто у спірній квартирі, не може бути прийнято до уваги, оскільки медичні документи не є тими документами, які у відповідності до вимог законодавства можуть підтверджувати місце проживання особи або склад сім`ї.

Посилання ОСОБА_1 на обставини, зазначені в заяві ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису та на зміст рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у справі № 335/4256/21 про видачу обмежувального припису, не заслуговують на увагу, оскільки в мотивувальній та резолютивній частині рішення факти спільного проживання сторін на момент купівлі-продажу квартири судом не встановлювались, в межах вказаної справи не досліджувались обставини щодо спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 вересня 2017 року, та обставини придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навів переконливих доводів на обґрунтування вимог апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до власного викладу обставин справи, непогодження із встановленими фактичними обставинами справи судом першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Доводи апеляційної скарги щодо належності спірного майна на праві спільної сумісної власності ґрунтуються на припущенні, що у період з 01 вересня 2017 року по 17 червня 2021 року сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах, оскільки наведений факт не встановлений.

Оскільки факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу станом на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поділу спірного майна.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 серпня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова