Справа № 127/9600/22
Провадження № 22-ц/801/1092/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 рокуСправа № 127/9600/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,

за участі секретаря Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником - адвокатом Станіславською Інною Володимирівною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 18 травня 2022 року в м. Вінниці суддею цього суду Ан О.В., дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

11 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, у якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити таке тимчасове обмеження його прав, як заборону ОСОБА_2 строком 6 місяців перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме будинку, позначеному в технічному паспорті літерою Д-1. Вказана заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06 листопада 2007 року по 19 квітня 2021 року перебували у шлюбі, проте за час перебування у шлюбі та після його розірвання ОСОБА_2 систематично вчиняв стосовно заявника домашнє насильство, яке проявлялося у здійсненні психологічного тиску, висловлюванні погроз фізичною розправою та образ із використанням нецензурної лайки.

У листі Вінницького районного управління поліції Національної поліції України ГУНП у Вінницькій області від 11.11.2021 зазначено, що відповідно до журналу звернень громадян Вінницького РУП ГУНП наявна інформація про виклики на спец. лінію «102» та повідомлення про вчинення відносно ОСОБА_1 домашнього насильства в загальній кількості 14 раз за період з 11.08.2016 по 04.10.2021.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2021 у справі №127/27498/21 визнано винним ОСОБА_2 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно заявника ОСОБА_1

18.04.2022 року стосовно ОСОБА_2 працівниками поліції було винесено терміновий заборонний припис серії АА №039144, де потерпілою особою зазначена ОСОБА_1 .

На розгляді Вінницького міського суду перебуває справа №127/8566/22 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства.

Посилаючись на викладене та на те, що існує вірогідність продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, настання тяжких наслідків для заявниці, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її вимоги.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2022 року вказану заяву задоволено, видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_2 строком на 6 місяців перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , а саме в будівлі, позначеній в технічному паспорті літерою "Д-1", розташованій в садибі за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Станіславську І.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Кобзіну А.С., зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на пояснення заявниці, заінтересованої особи та його представника, реєстрацію заявниці за адресою: АДРЕСА_1 , докази вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , проживання колишнього подружжя в різних житлових помешканнях, буде сприяти їх примиренню та запобігати конфліктам між ними.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 14.09.2005 року, спадкоємцем майна ОСОБА_3 , є її син ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво складається з Ѕ частини будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Відповідно до копії технічного паспорту від 26.11.2003 року, зі змінами від 29.05.2005 року, власником Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 14-19).

У довідці, виданій квартальним комітетом К/м «Корея-1» від 12.05.2022, зазначено, що на земельній ділянці АДРЕСА_2 розташовано 2 житлових будинки. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 29.09.2005 року частина будинку під літерою «А» загальною площею 79,8 м2 та житловою - 50,1 м2 належить ОСОБА_2 за правом на спадщину по закону від 14.09.2005 року ВСІ №832781. Дана частина будинку обладнана всіма зручностями: централізоване водопостачання, енергоживлення, витоки в вигрібну яму, є ванна кімната та туалет і придатна для проживання. Будинок під літерою «Д» зведено ОСОБА_2 при спільному проживанні з дружиною ОСОБА_1 самовільно в 1992 році. Цей будинок загальною площею 77,9 м2 та житловою площею 47,5 м2. В даний час ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 проживають в даному будинку. Будинок також обладнаний всіма зручностями (а.с. 37).

Однак у справі наявна лише копія технічного паспорту від 26.11.2003 року (а.с. 14-19).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений 06 листопада 2007 року (а.с. 44). Докази щодо спільного проживання та ведення домашнього господарства ОСОБА_1 із ОСОБА_2 до укладення шлюбу в період проведення будівництва будинку під літерою «Д» у справі відсутні.

У відповіді Вінницького РУП ГУНП від 11.11.2021 року за №С-2858/200/01-2021 на запит заявника наявна інформація про виклики на спец лінію «102» та повідомлення про вчинення відносно ОСОБА_1 домашнього насильства в загальній кількості 14 раз за період з 2016 по 2021 рік включно (а.с. 6).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 46-47).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2021 у справі №127/27498/21 визнано винним ОСОБА_2 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно заявника ОСОБА_1 , яке несло психологічний характер та проявлялось у формі погроз та образ із використанням нецензурної лайки. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.06.2022 року було виправлено описку у постанові від 27.10.2021 року, а саме зазначено вірно прізвище правопорушника « ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_2 » (а.с. 115-116).

18 квітня 2022 року інспектором поліції складено терміновий заборонний припис серії АА №039144 стосовно кривдника ОСОБА_2 , у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства, згідно якого постраждалою особою є ОСОБА_1 , однак із змісту цього припису не вдається з`ясувати у чому полягало домашнє насильство (а.с. 10).

18 квітня 2022 року інспектором поліції складено терміновий заборонний припис серії АА №097448 стосовно кривдника ОСОБА_1 , у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства, згідно якого постраждалою особою є ОСОБА_2 , однак із змісту цього припису також не вдається з`ясувати у чому полягало домашнє насильство (а.с. 45).

У відповіді Вінницького РУП ГУНП від 02.05.2022 року за №К-47аз/200/01-2022 на запит представника заявника наявна інформація щодо звернень ОСОБА_1 у період часу з 11.08.2016 року по 04.10.2021 року, які надходили на телефон екстренного виклику поліції «102» (а.с 11-13).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.05.2022 у справі №127/8566/22 визнано винним ОСОБА_2 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно заявника ОСОБА_1 , яке проявлялось у формі висловлювань брутальною лайкою та погроз фізичною розправою (а.с. 117-118).

У відповіді Вінницького РУП ГУНП від 22.06.2022 року за №К-82аз/200/01-2022 на запит представника заявника зазначено, що за результатами проведених перевірок звернень ОСОБА_1 в період з 2016 по 2022 роки було встановлено, що дійсно мала місце протиправна поведінка в побуті, нецензурна лайка та психологічний тиск з боку ОСОБА_2 (а.с. 100-113).

Відповідно до витягу від 13.07.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 08.07.2021 року державним реєстратором Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області Кривоусом О.А. зареєстровано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 213, 2 кв.м., з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 71).

В оскаржуваному рішенні обмежувальним приписом заборонено ОСОБА_2 строком 6 місяців перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , а саме в будівлі, позначеній в технічному паспорті літерою "Д-1", за адресою: АДРЕСА_1 , однак у технічному паспорті відсутня будівля з позначкою «Д-1».

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п. п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства стосовно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не довела продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому. При розгляді цієї справи таких доказів теж не здобуто, а відтак підстави для запровадження для нього заборони перебувати в місці проживання ОСОБА_1 відсутні.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що між заявником та заінтересованою особою існує не вирішений спір щодо права власності та користування частиною будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , проте наявність такого спору не підтверджує, що саме ОСОБА_2 вчиняє стосовно заявниці домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

За таких обставин, встановивши, що всупереч вимогам статті 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів систематичного вчинення домашнього насильства стосовно неї ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням стосовно останнього обмежувального припису, поведінку самої ОСОБА_1 , відносно якої також складено терміновий заборонний припис у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства щодо ОСОБА_2 , наявність між ними не вирішеного спору щодо права власності та користування частиною будинковолодіння, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Станіславською Інною Володимирівною задовольнити, рішення Вінницького міського суду Вінницькоїобласті від 18 травня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. Б. Сало