ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1420/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4961/20 Категорія: 307010000 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 29,9 кв.м. Вона (позивачка) має право на спадщину, оскільки є рідною донькою померлої ОСОБА_4 .

Також вказує, що у визначений законом шестимісячний строк вона звернулася до приватного нотаріуса Яценко О.В. із завою про прийняття спадщини після смерті матері, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , однак їй стало відомо, що її матір`ю був складений заповіт на користь ОСОБА_1 , який посвідчений 04.12.2019 року секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.П. за № 71. Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки він складений з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, в заповіті зазначено, що у зв`язку із хворобою, фізичною вадою та похилим віком за дорученням ОСОБА_3 , у її присутності текст заповіту підписаний ОСОБА_5 , однак інформація про те, яка хвороба стала підставою для посвідчення заповіту, яке доручення і ким воно було видано цій особі, в заповіті відсутня.

Вважає, що її мати ОСОБА_3 під час укладення даного заповіту знаходилася у такому стані, коли від негативних наслідків хвороби не зовсім адекватно реагувала на зовнішні імпульси, мала психічний стан, при якому неможлива або утруднена можливість прийняття правильних рішень і відповідальності за свої вчинки.

Так, ОСОБА_3 при житті хворіла та неодноразово проходила лікування в Комунальному закладі «Черкаська обласна психіатрична лікарня» з діагнозом «Виражена змішана судинна деменція з емоційною неврівноваженістю. Галюцинаторно - параноїдний синдром з повною втратою самообслуговування та соціального функціонування. Хронічна прогресуюча ішемія головного мозку з двобічною, рефлекторно - парамідною недостатністю».

Згідно епікризу з медичної картки хворого №1503 від 23.06.2017 року ОСОБА_3 вважалася хворою на протязі 10 років. Останній раз перед поступленням в лікарню неадекватно поводилася по відношенню до оточуючих. Психічний стан характеризувався зміною та розладом мислення, дезорієнтована. Приймала за живих померлих і розмовляла з ними.

Вказує, що під час хвороби матері, вона (позивачка) постійно доглядала за нею, так як мати проживала в її помешканні. При погіршенні стану здоров`я, за порадою лікаря, супроводжувала матір до медичного закладу, за період лікування направляла кошти на придбання ліків та продуктів харчування медсестрі КЗ «ЧОПЛ», а остання відправляла їй звіти.

Також вказує, що без погодження із нею (позивачкою) її брат ОСОБА_6 , усвідомлюючи такий стан матері, своїми діями став видавати «безмірну» родинну чи дружню прихильність до неї, завдяки чому, в червні 2017 року забрав примусово матір із лікарні та перевіз по місцю свого проживання в с. Ярошівка Катеринопільського району Черкаської області. На її (позивачки) неодноразові прохання про візит до матері з метою перевірки її стану відмовляв в цьому, в зв`язку з чим її чоловіку ОСОБА_7 та сину ОСОБА_8 довелося звертатися до правоохоронних органів про усунення перешкод у спілкуванні із ОСОБА_3 в домоволодінні ОСОБА_6 . В ході таких спілкувань ОСОБА_3 була неадекватна та не впізнавала їх.

Зазначає, що не перевіривши та не переконавшись в стані здоров`я заповідача, не витребувавши медичні документи або викликавши лікаря-психіатра, посадова особа виконкому посвідчила оспорюваний заповіт.

На підставі викладеного позивач просила суд визнати недійсним заповіт від 04.12.2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов`ю Миколаївною, за № 71.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 04.12.2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов`ю Миколаївною, за № 71.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 10 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи №189 від 16.06.2022 року ОСОБА_3 хворіла на психічні розлади, які були стійкими та вираженими, впливали на її вільне волевиявлення, сприйняття нею значення своїх дій та здатність керувати ними і на час написання (підписання) заповіту 04.12.2019 року вона виявляла ознаки помірно-вираженої судинної деменції (слабоумство), через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Підстав вважати вказаний висновок необґрунтованим чи таким, що суперечить матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності, немає.

При цьому, судом зазначено, що підстав для призначення у справі повторної посмертно-психіатричної експертизи, про яку, з метою спростування вже наявного у справі висновку №189 від 16.06.2022 року, клопотав представник відповідача адвокат Колісник С.М., немає, оскільки для проведення призначеної ухвалою суду від 28.10.2020 року посмертної судово-психіатричної експертизи судом надавались експертам всі матеріали цивільної справи, необхідні для складання висновку; висновок експертизи є повним, чітким та конкретним, експертами досліджено надані матеріали. Сам відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 , не погоджуючись із таким висновком, не довели, що висновок експертизи є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи, чи при його складанні істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення судової експертизи.

Щодо пред`явленого ОСОБА_2 позову до відповідача секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни, то він, на думку суду, до задоволення не підлягав, як такий, що заявлений до неналежного відповідача, оскільки в даній справі належним відповідачем має бути саме обдарована особа ОСОБА_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповно з`ясованими обставинами справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судово-психіатрична експертиза була проведена під час розгляду справи по суті після закінчення проведення підготовчих дій.

Вказує, що висновок експертизи є необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи. Експертом були проігноровані вимоги законодавства України, зроблено висновок без детального дослідження матеріалів, наданих для проведення експертизи, без застосування визначених методик проведення експертизи.

Зокрема, в розпорядження експерта не було надано та не були предметом дослідження медична документація із історії хвороби ОСОБА_3 в КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня ЧОР», де вона востаннє проходила курс стаціонарного лікування і була виписана зі значним покращенням стану здоров`я, дані медичної документації КНП «Катеринопільська багатопрофільна лікарня», про те, що ОСОБА_3 не перебувала на обліку у лікаря-психіатра та за медичною допомогою не зверталася, дані медичної документації Мокрогалигірського КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги», про те, що ОСОБА_3 перебувала під постійним наглядом сімейного лікаря, регулярно проходила медичні огляди й будь-яких розладів психічного стану не виявлялося.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у призначенні повторної судово-психіатричної експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Білоглазенко Г.П. вказує, що твердження відповідача про те, що в основу рішення суд поклав лише висновок судово-психіатричної експертизи, є хибними, оскільки суд, крім дослідження висновку експерта, заслуховував пояснення сторін у справі та свідків.

Звертає увагу, що експертизу призначено судом до закінчення підготовчого засідання ухвалою суду від 28 жовтня 2022 року, а її виконання та надання результатів під час розгляду справи по суті не суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства.

Посилання апелянта на те, що висновок судово-психіатричної експертизи №189 від 16.06.2022 року є необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності є суб`єктивною думкою апелянта та жодним доказом не підтверджено.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивачка у справі ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_10 , серія НОМЕР_1 від 24.08.1959 року, свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , серія НОМЕР_2 від 17.08.1977 року, свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 , серія НОМЕР_3 від 14.04.2020 року (т. 1 а.с. 9, 12).

Після смерті матері позивачки ( ОСОБА_3 ) відкрилася спадщина на спадкове майно, спадкова справа №65854014 заведена приватним нотаріусом Яценко О.В. (т. 1 а.с. 10).

Як вбачається із позовної заяви, позивачка, як спадкоємець першої черги, зверталася до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини, однак, на момент подачі такої заяви виявилось, що мати позивачки ОСОБА_3 04.12.2019 року склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, - ОСОБА_1 .

Як вбачається із самого заповіту, він був посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №71. Із зазначеного заповіту також вбачається, що у зв`язку похилим віком та хворобою заповідача ОСОБА_3 , оскільки остання не могла самостійно прочитати та підписати даний заповіт, він за її ж дорученням, в її присутності та присутності секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М. та двох запрошених свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , попередньо прочитаний вголос та підписаний ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 13).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 189 від 16.06.2022 року, ОСОБА_3 , станом на 04.12.2019 року хворіла на психічні розлади, які були стійкими та вираженими, впливали на її вільне волевиявлення, сприйняття нею значення своїх дій та здатність керувати ними на момент підписання вказаного документу. На час написання (підписання) заповіту 04.12.2019 року ОСОБА_3 виявляла ознаки помірно-вираженої судинної деменції (слабоумство), через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 298-202).

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Вказане також узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у справі №757/23700/15 від 05.10.2022 року.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Під час розгляду даної справи, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу.

У відповідності до висновку судово-психіатричного експерта № 189 від 16.06.2022 року, ОСОБА_3 , станом на 04.12.2019 року хворіла на психічні розлади, які були стійкими та вираженими, впливали на її вільне волевиявлення, сприйняття нею значення своїх дій та здатність керувати ними на момент підписання вказаного документу. На час написання (підписання) заповіту 04.12.2019 року ОСОБА_3 виявляла ознаки помірно-вираженої судинної деменції (слабоумство), через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідач, посилаючись на необґрунтованість наданого висновку експерта, вказував зокрема на те, що в розпорядження експерта не було надано та не були предметом дослідження медична документація із історії хвороби ОСОБА_3 в КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня ЧОР», де вона востаннє проходила курс стаціонарного лікування і була виписана зі значним покращенням стану здоров`я, дані медичної документації КНП «Катеринопільська багатопрофільна лікарня», про те, що ОСОБА_3 не перебувала на обліку у лікаря-психіатра та за медичною допомогою не зверталася, дані медичної документації Мокрогалигірського КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги», про те, що ОСОБА_3 перебувала під постійним наглядом сімейного лікаря, регулярно проходила медичні огляди й будь-яких розладів психічного стану не виявлялося.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту висновку експерта вбачається, що при проведені експертизи були досліджені амбулаторна карта підекспертної ОСОБА_3 №2/1430 з Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради», амбулаторна карта ОСОБА_3 з КНП «Центр ПМСД» Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області.

Крім того, судовим експертом було направлено клопотання до суду №722/08-02 від 11.12.2020 року, в якому зокрема експерт просив надати письмовий дозвіл на використання при проведенні експертизи медичної документації ОСОБА_3 з КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня ЧОР» (т. 1 а.с. 75).

І такий дозвіл було надано донькою померлої ОСОБА_2 (т.1 а.с. 175-176).

Дослідження вказаної медичної документації судовим експертом відображено у мотивувальній частині висновку судово-психіатричної експертизи (т. 1 а.с. 201 зворот).

Пунктом 16 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, який затверджений наказом МОЗ України від 08.05.2018 року №865 «Про затвердження Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, за потреби отримати додаткові матеріли експерт подає клопотання про надання йому додаткових матеріалів та повертає органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), матеріали, надані для проведення експертизи. У разі надходження документів, що містять інформацію про стан здоров`я особи, щодо якої призначено СПЕ, факти її звернення за медичною допомогою, її діагноз, інтимну і сімейну сторони життя, а також інші відомості, одержані під час її медичного обстеження, експерт зобов`язаний запросити у органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), згоду цієї особи на використання зазначеної інформації. У разі проведення посмертної СПЕ або призначеної слідчим суддею чи судом, зазначена інформація використовується без згоди особи.

Отже, визначення достатності матеріалів для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи є прерогативою судового експерта та у разі необхідності ним може бути заявлено клопотання про їх надання.

У даній справі експертом таке клопотання було заявлено та в подальшому судом було надано додаткові документи для проведення дослідження, за результатами розгляду яких і складено висновок експерта.

Щодо не врахування судом даних медичної документації КНП «Катеринопільська багатопрофільна лікарня», то колегія суддів звертає увагу, що згідно довідки № 8 за підписом психіатра-нарколога КНП «Катеринопільська БПЛ» Фартуха В.П. ОСОБА_3 за медичною допомогою до лікаря-нарколога даного закладу не зверталася (т. 1 а.с. 170).

Отже, відсутні будь-які медичні документи з даної установи, які б могли бути предметом дослідження судом для встановлення обставин у даній справі.

Колегія суддів, дослідивши висновок експерта та надавши йому оцінку у порядку статті 89 ЦПК України, вважає його належним та допустимим доказом у справі.

Доводи наведені у апеляційній скарзі вказаного не спростовують.

Клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи від відповідача у суд апеляційної інстанції не надходило.

Справи про визнання правочину недійсним із заявлених підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Слід зауважити, що судом першої інстанції, крім висновку експертизи, було враховано як покази сторін у справі, так і покази свідків, зокрема і лікаря - психіатра Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» Максимова Л.В., яка показала, що ОСОБА_3 була її пацієнткою, знаходилась на обліку та направлялася нею в психіатричну лікарню.

Отже, судом першої інстанції надано правильну оцінку усім доказам у справі у їх сукупності.

Щодо тверджень відповідача про призначення судом судово-психіатричної експертизи після початку розгляду справи по суті, то колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до матеріалів справи ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (т. 1 а.с. 72-74).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 92-94).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2022 року направлено ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020 року та матеріали цивільної справи №711/4961/20 (провадження №2/711/927/22) в одному томі до судово-психіатричної експертної комісії Комунального некомерційного підприємства «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» для виконання (т. 1 а.с. 188 - 190).

Отже, судом призначено експертизу до закінчення проведення підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті, водночас направлено матеріали справи для її проведення уже після початку розгляду справи по суті.

Колегія суддів не вбачає у даній справі порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування судового рішення, при цьому необхідно враховувати, що завданням суду є сприяння повному і всебічному розгляду справи та встановленню дійсних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2022 року.

Судді: