ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7366/22 Справа № 195/1334/22 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому просила стягнути аліменти з відповідача на утримання дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 03 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області.

За період перебування в шлюбних відносинах у них народилися діти:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб між сторонами розірвано.

Спільні діти проживають разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на її утриманні, відповідач ніякої допомоги на утримання дітей не надає, всіляко ухиляється від будь-яких витрат щодо їх утримання. Досягнути з відповідачем домовленості про його участь в утриманні дітей не виявляється можливим.

Позивач зазначає, що відповідач інших дітей, а також непрацездатних батьків немає, аліментів нікому не платить, він працездатний, отримує дохід, має транспортний засіб, а тому вважає що він може сплачувати аліменти на утримання спільних дітей.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей, кожного окремо, по 3000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, тобто з 05.08.2022 року і до повноліття дітей.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 гривень 40 копійок. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить визнати нечинним рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на сьогодні позивач не має матеріальних вимог до відповідача.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 03 вересня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 597.

Копіями свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 підтверджено, що сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції врахував, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, а також виходив з інтересів дітей при визначенні розміру аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитини за жодних обставин не може бути меншим за неоподаткований мінімум доходів громадян.

Згідно з вимогами статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Ухвалюючи рішення у справі, суд попередньої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, керуючись вимогами статей 180, 182 СК України, вірно виходив із того, що відповідач як батько зобов`язаний матеріально утримувати своїх дітей, забезпечивши їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що вона станом на теперішній час не має матеріальних претензій до відповідача, відмовляється від позову та просить визнати рішення суду першої інстанції нечинним колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду, оскільки позивачем не надано доказів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушень норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Апеляційний суд вважає, що клопотання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про відмову від позову про стягнення аліментів на утримання дітей суперечить інтересам дітей з огляду на те, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки позивачкою ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не наведено підстав для її задоволення, у судове засідання сторони не зявилися, додаткових письмових пояснень не надали, то апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивачки та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко