Справа № 727/4206/22
Провадження № 2/727/1099/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Орлецькій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною частини договору, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання недійсною частини договору, посилаючись на те, що 30 жовтня 2005 року ними був укладений шлюб, від якого є неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 29 травня 2019 року між ними був укладений і нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері.

Вказував на те, що зміст і умови пунктів 2, 3 та 4 даного спірного договору, які стосуються визначення місця проживання дітей та його обов`язку з оплати відповідачу аліментів на неї та на утримання дітей, суперечать актам цивільного законодавства.

ОСОБА_2 станом на момент укладення спірного договору, не була непрацездатною особою, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, у зв`язку із чим пункт 4 спірного договору про утримання суперечить положенням частин другої-четвертої статті 75 СК України, а покладення даним договором не передбаченого сімейним законодавством майнового обов`язку порушує його майнові права. Покладення умовами договору на одного з подружжя одностороннього обов`язку з утримання іншого з подружжя при відсутності правових і фактичних підстав для цього, засвідчує виникнення у ОСОБА_2 необґрунтованих привілеїв у сімейних відносинах, що порушує передбачений статтею 7 СК України принцип рівності в сімейних відносинах.

Станом на момент укладення договору їх спільні діти досягли віку 10 років, однак вони не надавали згоди на визначене пунктом 2 спірного договору їх місце проживання з матір`ю. Порушення вище вказаних прав їхніх малолітніх дітей та вимог, що передбачені ч.2 ст. 160 СК України доводить безпосередній зміст спірного договору, в якому відсутнє згадування про волевиявлення згоди кожного з спільних дітей про визначення їх місця проживання саме з матір`ю.

Пунктом 3 спірного договору на нього покладено обов`язок щомісячно проводити оплату на аліментів утримання малолітніх дітей у розмірі 15000,00 грн., умовами пункту 5 спірного договору передбачено, що такі виплати аліментів здійснюватимуться готівкою ОСОБА_2 або на її рахунок у банку.

В даних спірних правовідносинах, як на момент укладення спірного договору, так до і після цього моменту, він та ОСОБА_2 проживали спільно та разом з їх спільними дітьми в квартирі АДРЕСА_1 , спільно брали участь у вихованні та в утриманні їх дітей.

Умови пунктів 2, 3 та 4 спірного договору про утримання від 29.05.2019 року порушують його майнові і особисті немайнові права, суперечать загальним засадам регулювання сімейних правовідносин, які перелічені у статті 7 СК України, а також суперечать вимогам, які передбачені частинами другою-четвертою статті 75, частиною другою статті 160 та частиною другою статті 181 СК України, тому такий договір вважається укладеним із порушенням вимог статті 9 СК України, що є підставою для визнання цієї частини даного договору недійсною згідно з ст.ст. 203, 215 ЦК України.

А тому, просив визнати недійсними пункти 2, 3 та 4 укладеного 29 травня 2019 року між ним та ОСОБА_2 договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері недійсним та стягнути судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2022 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Окрім того, відповідачці надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, вважала позов необґрунтованим, тому що при укладенні спірного договору сторонами було виконано всі вимоги ЦК України та СК України, щодо даного правочину, тому відсутні підстави для задоволення даного позову.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що сторони 30 жовтня 2005 року зареєстрували шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 2051, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5).

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , актовий запис №1713, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6) та 26 березня 2007 р. - ОСОБА_4 , актовий запис №743,що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7).

29 травня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений і нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері (а.с. 8-10).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 9 СК України встановлено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, СК України не встановлює порядок укладення, зміни, припинення договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері, визнання його недійсним, а тому до таких положень застосовуються норми загального законодавства - ЦК України. Спеціальне - сімейне законодавство - встановлює особливі правила, які витікають зі специфічного характеру зобов`язань.

Тому, враховуючи положення ст. 8 СК України, слід звернутися до відповідних норм цивільного законодавства. Згідно із законодавчо передбаченої можливості такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При вирішенні даного спору, суд враховує роз`яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач у позові посилається на недійсність частини договору, а саме пунктів 2, 3, 4 договору, з підстав їх невідповідності закону.

За своєю конструкцією оспорюваний Договір є змішаним, оскільки містить елементи різних договорів. Відтак, до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі.

Згідно з частиною другою статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Так, у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 199/1917/19 (провадження № 61-16444св20) Верховний Суд роз`яснив поняття, зміст і наслідки укладення змішаного договору.

Пункт 2 спірного договору передбачає, що місцем проживання дітей батьки визначили місце проживання матері.

Статтею 160 СК України закріплено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини.

В порядку передбаченому ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в справах, що стосуються дитини, основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей. Їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Згідно з ч.2 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

В момент укладення спірного Договору позивач фактично проживав за зареєстрованим місцем проживання відповідачки за адресою АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи відсутні докази незгоди дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо визначення їхнього місця проживання, тим більше, як було встановлено в судовому засіданні, місце їх проживання після укладення договору не змінилось і вони продовжили проживати спільно з обома батьками.

В пунктах 19, 21, 22 Договору сторони підтвердили, що Договір не має характеру удаваного правочину та відповідає дійсним намірам сторін. Зміст положень Сімейного кодексу України, зокрема, статей 157-162,171 нотаріусом було роз`яснено.

Відтак, підписанням оспорюваного Договору сторони підтвердили факт досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

Суд враховує, що чинне законодавство, в тому числі, норми Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій не містять вимоги про обов`язковість нотаріального посвідчення договору про визначення місця проживання дитини, та зазначення в тексті договору згоди дитини на це.

Порядок укладення спірного договору в частині про визначення місця проживання дітей не зменшує обсяг їхніх прав та не порушує передбачене статтею 171 СК України право дітей бути вислуханими батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються їх особисто, а також питань сім`ї, а тому відсутні підстави визнання недійсним пункту 2 спірного договору.

Відповідно до п. 3 спірного Договору батько зобов`язувався щомісячно у період з 01 до 30 числа поточного місяця, проводити оплату аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 15 000,00 грн.

Вирішуючи вимогу про визнання недійсним п.3 Договору, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Як визначено п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» частиною 1 статті 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. Розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу.

Зі змісту інших умов вказаного Договору слідує, що сторони усвідомлюючи суть цього правочину, значення своїх дій та спроможні керувати ними, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, насильства або погроз, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає їх внутрішній волі як учасників цього правочину уклали Договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місці проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони підтвердили, що Договір не має характеру удаваного правочину та відповідає дійсним намірам сторін, домовленості сторін щодо покладення на позивача обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей не суперечать положенням статей 182, 183, 184 СК України.

Зміст спірного договору законодавством чітко не регламентований, в ньому за загальними правилами мають міститись істотні умови, до яких варто відносити його предмет, розмір, порядок та строки виплати аліментів і порядок їх цільового використання, та звичайні умови.

Отже, сторони даного договору не обмежені в можливості визначити як істотні умови для конкретного договору про сплату аліментів на дитину (дітей), так і додаткові умови.

Зокрема, в договорі сторони мають можливість самостійно передбачити розмір аліментів вище за суму, яку б встановив суд у своєму рішенні, якщо аліменти стягувалися у судовому порядку, або вище за той, на який одержувач аліментів міг би претендувати згідно із законом.

До того ж батьки можуть включити до договору й інші умови, які вони вважатимуть необхідними, а тому можуть мати місце інші умови, що не стосуються безпосередньо предмету даного договору.

Сторони визначили місцем проживання обох сторін зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 . Підписуючи спірний Договір, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду сплачувати аліменти на утримання дітей навіть з урахуванням того, що він проживав спільно з ними. Той факт, що позивач добровільно перебував за місцем проживання відповідачки, а остання не заперечувала проти цього, не є підставою для визнання недійсною частини Договору, яка в момент його укладення відповідала волі сторін.

СК України у цьому контексті висуває лише одну вимогу: умови договору не можуть порушувати права дитини, що встановлюються СК України.

Таким чином, договір між батьками про сплату аліментів дає можливість сторонам зобов`язання самостійно погоджувати найбільш прийнятні для них умови надання утримання на дитину.

Пунктом 4 спірного Договору передбачено, що на утримання матері спільних дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зобов`язується щомісячно у період з 01 до 30 числа поточного місяця, сплачувати аліменти в розмірі 11 500,00 грн., що відповідає домовленості сторін та не суперечить положенням ст. 75 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 78 СК України подружжя має право укласти договір про надання утримання одному з них, у якому визначити умови, розмір та строки виплати аліментів. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до загальних положень права подружжя на утримання, визначених ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Зазначена частина Договору містить ознаки шлюбного договору, укладеного відповідно до ст. 99 СК України.

Зокрема, зазначеною статтею передбачено право подружжя домовитись про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби в матеріальній допомозі.

В пунктах 19, 21, 22 Договору сторони підтвердили, що Договір не має характеру удаваного правочину та відповідає дійсним намірам сторін. Зміст положень Сімейного кодексу України, зокрема, статей 75-89 нотаріусом було роз`яснено.

Крім того, ОСОБА_1 в позовній заяві не оспорює факт роз`яснення нотаріусом положень чинного законодавства, що регулює порядок надання утримання одним з подружжя другому, що в тому числі підтверджує відповідність волевиявлення внутрішній волі.

Відповідно до зазначеного, той факт, що в момент укладення Договору відповідачка не була непрацездатною та такою, що потребує матеріальної допомоги не є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Частина третя ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Суд не вбачає підстав для визнання пунктів спірного договору недійсними, оскільки, останній, вчинено з підстав виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази.

Обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, позивачем не доведено факт порушення його майнових прав при укладенні спірного договору та виникнення у відповідачки ОСОБА_2 привілеїв у сімейних відносинах, що порушує передбачений ст. 7 СК України принцип рівності у сімейних відносинах.

Керуючись положеннями цивільного законодавства і принципом свободи договору, сторони визначили для себе чіткі цілі, умови виконання договору та результати, на які вони розраховували при укладенні договору.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною частини договорунеобхідно відмовити.

Суд вважає, що оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати.

Що стосується стягнення з позивача на користь відповідачки витрат за надання правничої допомоги в сумі 18200 грн., то слід зазначити наступне.

07.10.2021 року між Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір №189/21 про надання юридичної (правничої) допомоги (а.с. 57-59).

Відповідно до звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи від 10.10.2022 року (а.с. 60), відповідачка сплатила грошові кошти в сумі 18200 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанціями від 10.10.2022 року та від 12.07.2022 року (а.с.61).

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Бурмою С.В. 14.10.2022 року подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки заявлена сума понесених судових витрат не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, у зв`язку з чим заявлена кількість витраченого часу в 7 годин та сума гонорару у розмірі 18200 грн. не є обґрунтованими.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Також у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги у розмірі 18200 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Заявлений адвокатом розмір правничої допомоги не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Також суд враховує, те що справа не відноситься до справ значної складності, спірними в даній справі є не фактичні обставини, а застосування норм Сімейного Кодексу України, що не потребує значного часу для збору доказів і підготовки до розгляду справи.

З аналізу акту виконаних робіт вбачається, що на визначення правової позиції, підготовку відзиву на позовну заяву та додатків, підготовку заперечень на відповідь на відзив, підготовку і представництво інтересів відповідачки в судових засіданнях затрачено 7 годин 00 хв. На переконання суду такі дії відповідають умовам договору про надання правової допомоги, проте час, витрачений на складання та подання цих документів є штучно збільшеним.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 в розмірі 9000 грн.

На підставі викладеного та керуючисьЗаконом України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», ст.ст. 8-9, 64, 75, 78, 157-162, 171, 180-184, ст.ст. 6, 15, 29, 202-204, 215, 626-628, 638 Цивільного кодексу України; ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною частини договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

З рішенням в повному обсязі особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 28 жовтня 2022 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: