Справа № 509/1576/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/1576/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

06.05.2022 року ОСОБА_1 зверну лася до Овідіопольського районного суду Одеської області з вказаним позовом, та просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_2 .

Іншими співвласниками вказаного домоволодіння є ОСОБА_3 (65/200); ОСОБА_4 (65/200); ОСОБА_5 (16/100).

Позивач набула у спільну часткову власність вищевказане домоволодіння на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 16 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Л.А. Рєкою, зареєстрованого в реєстрі за № 1487.

Згідно вказаного Договору дарування ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 23/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому на підставі рішення Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 24 березня 2010 року за № 58 видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31 травня 2010 року серії НОМЕР_2 .

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року (справа № 509/2375/16-ц) визначено за ОСОБА_1 частку у спів власності житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 розміром 19/100 часток у праві спільної часткової власності.

Цим же судовим рішення визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 19/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , які в цілому складаються з частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 66.1 м2, у т.ч. житловою -35.00м2. а саме: житлових приміщень: - приміщення 1-3житлова, площею 16.0 м2, приміщення 1-4 житлова, площею 19.0 м2, та підсобних приміщень: приміщення 1-1 коридор, площею 10.1 м2, приміщення 1-2 кухня, площею 16.0 м2, приміщення 1-1 веранда, площею 5.0 м2; загальною площею 31.1 м2, та господарчих будівель та споруд: літня кухня літ. «Б» 25.2 м2, підвал літ «б» 22.7 м2, сарай літ «Н» 11.6 м2.

ОСОБА_2 не проживає за зареєстрованим місцем проживання з дня набуття у власність позивачем належного їй домоволодіння, тобто з 2004 року.

Членом сім`ї ОСОБА_1 відповідач не являється, оскільки Позивач одружена на ОСОБА_7 , про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Іванівською сільською радою Врадіївського району Миколаївської області 11 липня 1977 року.

Позивач несе тягар утримання належної її частини домоволодіння сама, сплачує комунальні послуги, здійснює поточний та капітальний ремонт тощо.

Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.

Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався.

Згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавала.

Ситуація, що склалася у зв`язку з реєстрацією місця проживання Відповідача за адресою: АДРЕСА_3 порушує право Позивачки на соціальний захист та суперечить її інтересам щодо зменшення вартості комунальних послуг, обсяг яких залежить від кількості зареєстрованих у житлі членів сім`ї, оскільки Відповідач фактично не проживає у вказаному приміщені з 2004 року.

16.05.2022 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилася, її представником до до суду подано клопотання, відповідно до якого позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується відповіддю на запит щодо зареєстрованого місця проживання.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_2 .

Іншими співвласниками вказаного домоволодіння є ОСОБА_3 (65/200); ОСОБА_4 (65/200); ОСОБА_5 (16/100).

Позивач набула у спільну часткову власність вищевказане домоволодіння на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 16 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Л.А. Рєкою, зареєстрованого в реєстрі за № 1487.

Згідно вказаного Договору дарування ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 23/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому на підставі рішення Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 24 березня 2010 року за № 58 видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31 травня 2010 року серії НОМЕР_2 .

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року (справа № 509/2375/16-ц) визначено за ОСОБА_1 частку у спів власності житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 розміром 19/100 часток у праві спільної часткової власності.

Цим же судовим рішення визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 19/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , які в цілому складаються з частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 66.1 м2, у т.ч. житловою -35.00м2. а саме: житлових приміщень: - приміщення 1-3житлова, площею 16.0 м2, приміщення 1-4 житлова, площею 19.0 м2, та підсобних приміщень: приміщення 1-1 коридор, площею 10.1 м2, приміщення 1-2 кухня, площею 16.0 м2, приміщення 1-1 веранда, площею 5.0 м2; загальною площею 31.1 м2, та господарчих будівель та споруд: літня кухня літ. «Б» 25.2 м2, підвал літ «б» 22.7 м2, сарай літ «Н» 11.6 м2.

Як вбачається з Технічного паспорту, виготовленого КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» від 16.03.2010 року вищевказане домоволодіння конструктивно розділено на окремі ізольовані квартири; вказані вище характеристики належної на праві власності ОСОБА_1 частки у домоволодіння є нічим іншим як квартирою за АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 не проживає за зареєстрованим місцем проживання з дня набуття у власність позивачем належного їй домоволодіння, тобто з 2004 року.

Членом сім`ї ОСОБА_1 відповідач не являється, оскільки Позивач одружена на ОСОБА_7 , про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Іванівською сільською радою Врадіївського району Миколаївської області 11 липня 1977 року.

Позивач несе тягар утримання належної її частини домоволодіння сама, сплачує комунальні послуги, здійснює поточний та капітальний ремонт тощо.

Факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 підтверджують інші співвласники вказаного домоволодіння: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про що суду надані відповідні докази.

Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.

Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався.

Згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавала.

Ситуація, що склалася у зв`язку з реєстрацією місця проживання Відповідача за адресою: АДРЕСА_3 порушує право Позивачки на соціальний захист та суперечить її інтересам щодо зменшення вартості комунальних послуг, обсяг яких залежить від кількості зареєстрованих у житлі членів сім`ї, оскільки Відповідач фактично не проживає у вказаному приміщені з 2004 року.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.

У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як вбачається з позовної заяви позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житлом, посилалися на ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідача у спірному житлі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Підстави витребування майна від добросовісного набувача - повністю передбачені ст. 388 ЦК України.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном.

Статтями 71,72 ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня непроживання особи у приміщенні. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває термін тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не вимагає згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо вона не перевищила шести місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання його таким, що втратив право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець мають право звернутися з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Наймач і члени його сім`ї не визнаються такими, що втратили право на жилу площу, на підставі ст. 71 Житлового Кодексу, якщо не винесено судове рішення за позовом наймодавця чи членів його сім`ї, які залишилися проживати у жилому приміщенні, а також колишніх і відсутніх, за якими зберігається право на користування жилою площею.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 яка належить позивачу на праві спільної часткової власності у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю відповідача за місцем своєї реєстрації.

З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Питання щодо розподілу судових витрат у виді судового збору в порядку ст. 141 ЦПК України, позивачем у позові не ставиться, а тому судом не розглядається.

Керуючись ст.ст. 3-7, 10-13, 18, 76-83, 95, 133, 174, 213, 228, 229, 241-246, 258, 259, 263-268, 272, 273 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 71, 72, 116 ЖК України, п.п. 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Є. М. Панасенко