Справа №489/1994/21
Провадження №2/489/196/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Підгайною Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

Представниця позивачів звернулася до суду з позовом, яким просила визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності по ј частки квартири АДРЕСА_1 . Мотивуючи вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 надавалася для проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 555 від 01.06.1982. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. На теперішній час у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2014 було визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою. Позов пред`являла ОСОБА_3 . Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018 вказане заочне рішення було скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 12.06.2019, постанова Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018 залишена без змін. 11 січня 2019 року позивачі звертались до Миколаївської міської ради з питання оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку приватизації. Листом від 06.02.2019 позивачам було повідомлено про необхідність згоди всіх мешканців квартири на її приватизацію. У разі відсутності такої згоди об`єкт не може бути приватизовано. Позивачі звернулися до відповідачів з метою отримання згоди на приватизацію, але вони відповіли категоричною відмовою. Причини такої відмови не пояснили. Відсутність згоди відповідачів позбавляє позивачів права оформити своє право власності на частки спірної квартири. Оскільки в квартирі зареєстровані чотири мешканці, то і частка кожного із них, у разі приватизації квартири, становить ј.

Від представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивачі зверталися із заявою до управління комунального майна ММР щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 без згоди дочки та онука, які зареєстровані та проживають за даною адресою. Розглянувши заяву, управління комунального майна ММР повідомило позивачів, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача кварти (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Законодавством встановлено чітку процедуру приватизації комунального майна, яка позивачами не дотримана. Крім того, позивачами не доведено порушення, невизнання та/або оспорення прав власників спірного нерухомого майна відповідачами. Отже, у зв`язку з відсутністю отримання приватизації на спірну квартиру, позивачами не набуто статусу власників на відповідні частки. Посилання на ч. 2 ст. 392 ЦК України також є недоцільним, адже позивачами документ, що засвідчує право власності взагалі не отримувався.

Від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що дійсно квартира АДРЕСА_1 була виділена позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї, до яких відносилися дружина ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), вона та її брат ОСОБА_2 . На даний час в спірній квартирі зареєстровані та постійно проживають вона та її син ОСОБА_4 . Позивачі хоч і зареєстровані у вказаній квартирі, проте фактично не проживають більше 20 років. Спірна квартира не приватизована. Вона з сином на даний час не бажають приватизувати квартиру та у них за законом відсутні обов`язки перед будь-якими суб`єктами права, в тому числі і позивачами, в реалізації їх права. ЇЇ батько ОСОБА_1 пішов з квартири ще у 2004 році, за цей час він придбав у власність інше житло. Крім того, її батько отримав у спадок після смерті його матері житловий будинок та земельний пай. ОСОБА_2 також виселився зі спірної квартири на інше постійне місце проживання у 2000 році та також придбав у власність інше житло. Позивачі обізнані про відсутність у них підстав для набуття права власності на частину квартири, та подають завідомо безпідставний позов з метою створити хибне уявлення зв`язку з житлом.

Ухвалою суду від 14.05.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.11.2021, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Сторони у судове засідання не з`явились, заяв про відкладення судового розгляду чи розгляд справи за їх відсутністю до суду не надходило.

При вирішенні питання щодо можливості проведення судового розгляду цивільної справи за відсутністю сторін, суд керується тим, що сторони скористались процесуальними правами на подання заяв по суті справи, клопотань про проведення експертизи, витребування доказів, тощо. Також бере до уваги тривалість розгляду, належність повідомлення сторін та учасників справи, необхідність дослідження додаткових доказів, окрім тих, що наявні в матеріалах цивільної справи, допиту свідків, тощо.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи не встановлено, тому судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 543 від 26 лютого 1982 виданого на ім`я ОСОБА_1 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, з урахуванням членів його сім`ї: дружини ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується архівним витягом з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 555 від 01.06.1982 та витягом з протоколу № 8 від 12.02.1982 (а.с. 7, 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 07.04.2021, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.

Позивачі зазначають, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2014, було визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою. Позов пред`являла ОСОБА_3 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018, заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2014 року скасовано та ухвалене нове. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12.06.2019, постанову Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018 залишена без змін.

Рішення суду набрало законної сили 12.06.2019.

11 січня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Миколаївської міської ради з заявою про надання роз`яснення щодо процедури приватизації житла, необхідних документів та можливості приватизації без згоди інших зареєстрованих осіб.

Листами виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 06.02.2019 за вих. № КО-341/іт та від 16.01.2020 за вих. № Н-10185, позивачам роз`яснено щодо надання пакету документів до департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, згідно переліку, розміщеному на сайті Миколаївської міської ради, а також роз`яснення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У разі відсутності згоди всіх мешканців квартири на її приватизацію, об`єкт не може бути приватизовано.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Статтею 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ст. 3 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартири (будинку), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату у комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Позивачі зверталися до Миколаївської міської ради з заявою про надання роз`яснення щодо процедури приватизації житла, необхідних документів та можливості приватизації без згоди інших зареєстрованих осіб.

Листами виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 06.02.2019 за вих. № КО-341/іт та від 16.01.2020 за вих. № Н-10185, позивачам роз`яснено щодо надання пакету документів до департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, згідно переліку, розміщеному на сайті Миколаївської міської ради, а також роз`яснення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У разі відсутності згоди всіх мешканців квартири на її приватизацію, об`єкт не може бути приватизовано.

Позивачі зазначають, що вони зверталися до відповідачів з метою отримання згоди на приватизацію, але вони відповіли категоричною відмовою. Причини такої відмови не пояснили.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивачів на ст. 392 ЦК України, є безпідставним, оскільки ними не доведено порушення, невизнання та/абро оспорення права власності на частку спірної квартири відповідачами.

У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів у судому випадку,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як зазначалося раніше, виконавчим комітетом Миколаївської міської ради народних депутатів 26 лютого 1982 року на ім`я ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружини ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. На даний час в квартирі зареєстровані чотири особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

У пункті 5 постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності.

У наданих суду доказах, не наведено даних, які б свідчили про порушення відповідачами права на приватизацію позивача. Позивачами не надано жодного належного та достатнього доказу не підтвердження фактів та доводів позовної заяви. Право на приватизацію це загальне поняття, метою якого є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

Позивачі просять визнати за ними право власності по ј частки квартири АДРЕСА_1 з посиланням на ст. 391, 392 ЦК України, що є безпідставним з огляду на те, що вони не є власниками квартири. Не надання згоди відповідачами на приватизацію частки квартири не є тотожністю невизнання права власності на частку квартири та не є підставою для визнання права власності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач: виконавчий комітет Миколаївської міської ради, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Повний текст судового рішення складено «24» жовтня 2022 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева