Справа № 372/3405/21
Провадження № 2-263/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Потабенко Л.В.

при секретарі Буртовій О.Є.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно. Маючи намір прийняти спадщину, позивач звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщино після померлої матері ОСОБА_6 . За результатами розгляду звернення позивача державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори було надано лист про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 962/02-14 від 22 липня 2021 року, у зв`язку з пропущенням строку подання заяви про прийняття спадщини. Мати позивача до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є позивач. Починаючи з 2011 року позивач разом зі своєю дружиною проживали в даному будинку та здійснювали догляд за нею. Оскільки на час смерті матері позивач постійно проживав з нею, тому на час відкриття спадщини фактично прийняв спадщину. Позивач є спадкоємцем першої черги, крім позивача ОСОБА_6 мала сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та мав сина ОСОБА_5 , який в передбачений законом строк заяву після смерті бабусі не подав. Спадкоємцем після смерті померлої ОСОБА_6 , який прийняв спадщину, але не отримав спадщину є її онук ОСОБА_4 , який прийняв спадщину в порядку спадкової трансмісії. 11 серпня 2021 року позивач направив на адресу ОСОБА_4 лист щодо надання його згоди на прийняття спадщини, проте відповіді отримано не було, а тому позивач звернувся до суду за захистом свої прав та просить суд встановити факт, що на час відкриття спадщини він постійно проживав із спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати в порядку спадкування право власності на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0189, яка утворилась внаслідок виділу 1/3 частини земельної ділянки площею 0,10.55 га, кадастровий номер :01:005:0036, та право власності на 1/12 частину квартири, за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 17.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

20.01.2022 року від представника відповідача ОСОБА_8 адвоката Савенко Є.В. надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом представник вказав, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з 2011 року і до моменту смерті матері він постійно проживав разом із спадкодавцем, посилаючись на довідку № 421 10.08.2021 року, однак, зазначена довідка не містить інформації про це, та не підтверджує факт постійного проживання із спадкодавцем. Крім того, нотаріусу було надано іншу довідку за № 386, згідно якої на день смерті спадкодавця разом з нею зареєстрованих осіб не було. Оскільки позивач не був зареєстрований разом із спадкодавцем, звернувся до нотаріуса через 7 років, не пояснивши обставини, які заважали йому звернутись до нотаріуса, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позову.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольни з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_9 просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач звернувся до нотаріуса через 7 років після смерті матері, не був зареєстрований з померлою, заповіту у померлої не було.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнав, та просив встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати за позивачем права власності на спадкове майно.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що позивач є її сусідом в с. Матяшівка. Позивач проживав в с. Матяшівка разом з дружиною та доглядав за своєю хворою матір`ю, яка хворіла раком протягом останніх трьох років.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що позивач разом з дружиною доглядали ОСОБА_6 , яка хворіла раком.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що позивач протягом останніх трьох років життя померлої ОСОБА_6 проживав з нею та доглядав її. Відповідач ОСОБА_5 є його онуком.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що позивач по справі є її дядьком, його покійна мати хворіла на рак та її було прооперовано. Позивач постійно її доглядав та проживав разом з нею.

Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_6 на праві власності належало нерухоме майно, а саме 1/6 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,0352 га з кадастровим номером :01:005:0189, яка була виділена з належної їй 1/3 частини спадкової земельної ділянки площею 0,1055 га з кадастровим номером :001:005:0036.

До першої черги спадкоємців за законом відносяться діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

ОСОБА_4 як син померлої ОСОБА_6 , є спадкоємцем першої черги, крім нього ОСОБА_6 мала ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім позивача спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є її онук ОСОБА_4 , який прийняв спадщину в порядку спадкової трансмісії, але не отримав свідоцтва про право на спадщину.

Також, спадкоємцем померлої ОСОБА_6 є ще один онук ОСОБА_5 який в передбачений законом строк після смерті бабусі заяви не подав.

Як вбачається з матеріалів справи, маючи намір прийняти спадщину, позивач звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері ОСОБА_6 , за результатами розгляду якого, державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори було надано лист про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 962/02-14 від 22 липня 2021 року, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 , у зв`язку з пропущенням строку подання заяви про прийняття спадщини.

03.08.2021 року державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 216/2021 року щодо майна померлої ОСОБА_6 на підставі заяви про прийняття спадщини онук померлої ОСОБА_4 .

Відповідно до спадкової справи №216/2021 померла ОСОБА_6 , заповіт щодо майна не залишила.

Відповідно до довідки наданої старостою Григорівського старостинського округу № 386 вбачається, що ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованих осіб не було.

Відповідно до довідки наданої старостою Григорівського старостинського округу № 421 від 10.08.2021 року вбачається, що ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до дня смерті. Разом з нею на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 проживав і здійснював догляд за нею її син ОСОБА_4 .

Померла ОСОБА_6 в останні роки свого життя потребувала постійного стороннього догляду і допомоги, у зв`язку з хворобами, перенесеною операцією та лікуванням, що підтверджується копією Довідки за № 37 від 17 серпня 2021 року.

Домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Вирішуючи вимогу позову про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті та визнаня права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , суд виходить з такого.

Здійснення права на спадкування внормовано Главою 87 ЦК України.

На підставі ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За змістом ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Аналогічну норму містить пункт 3.21. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

На підставі ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно пункту 3.22.глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до пункту 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку,установленому цивільним законодавством.За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особаможе звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з матеріалами справи в паспорті позивача є відмітка про реєстрацію місця проживання АДРЕСА_3 і адреса такої реєстрації є відмінною від місця проживання спадкодавця.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Отже, сама по собі відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При цьому, за відсутності реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця, обставини, передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України можуть підтверджуватись достатністю інших доказів у справі.

Відповідно до довідки наданої старостою Григорівського старостинського округу № 386 від 23.04.2021, вказано, що ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованих осіб не було.

Згідно довідки наданої старостою Григорівського старостинського округу № 421 від 10.08.2021 року вбачається, що ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до дня смерті. Разом з нею на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 проживав і здійснював догляд за нею її син ОСОБА_4 .

Надаючи оцінку вказаним довідкам, суд приходить до висновку, що докази фактичного проживання позивача без реєстрації у будинку АДРЕСА_1 у справі відсутні, оскільки остання довідка Григорівського старостинського округу № 421, викликає сумнів та суперечить первинній довідці виданій тим же Григорівським старостинським округом № 386 від 23.04.2021, а покази свідків, які є родичами та друзями позивача є сумнівними, та підтверджують лише обставину того, що позивач доглядав ОСОБА_6 , та не дають підстав для висновку про доведеність факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

У матеріалах справи відсутні докази, що позивач постійно проживав у будинку АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_6 ..

Також задоволенню не підлягають і похідні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку та квартиру.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судовий збір необхідно покласти на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 1216, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29.07.2022 року.

Суддя: