Справа № 136/547/22
Провадження № 22-ц/801/1410/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 рокуСправа № 136/547/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО",

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Гіщинським Ігорем Юрійовичем на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Кривенка Д.Т., в залі суду,

встановив:

В травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22.05.2021 близько 22 год. в с. Нападівка Вінницької області, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній загинув.

За фактом настання ДТП було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до ЄРДР за №0000296, однак 30.06.2021 винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Позивач є матір`ю загиблого, а тому їй спричинена значна та непоправна шкода.

На момент настання ДТП, відповідальність водія ОСОБА_2 за завдану шкоду була застрахована у ПАТ "Страхова компанія "ВУСО". Відповідачем визнано ДТП страховим випадком та 18.08.2021 виплачено страхове відшкодування пов`язане із заподіяною моральною шкодою та страхове відшкодування витрат на поховання, однак позивачем, як особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, не отримано жодного листа від відповідача про прийняте рішення відносно виплати страхового відшкодування пов`язаного із смертю потерпілого.

На підставі викладеного, позивач звернувшись в суд з даним позовом, просила стягнути з відповідача на її користь 172 631,00 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку зі смертю потерпілого.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту її перебування на утриманні ОСОБА_3 , а також документів про доходи ОСОБА_3 за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та розміри пенсій, наданої утриманцям внаслідок втрати годувальника.

Крім того, позивачем не доведено наявність потреби у матеріальній допомозі, та що загиблий надавав таку допомогу, яка була джерелом існування позивача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надано усі необхідні документи, що підтверджують правомірність заявленої нею вимоги. Факт перебування позивача на утриманні загиблого сина підтверджується довідкою ГУ ПФУ у Вінницькій області, заявою ОСОБА_1 від 28.05.2021 та довідкою Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області.

Також заявником зазначено, що судом першої інстанції проігноровано наданий представником позивача обгрунтований розрахунок сум, мінімально гарантованого позивачу страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

На апеляційну скаргу представником ПАТ "Страхова компанія "ВУСО" надано відзив у якому вказує на безпідставність апеляційної скарги та просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2022 о 22:00 год в с. Нападівка сталася дорожньо - транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "FORD FOCUS С-МАХ", д.н.з. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній загинув.

За фактом дорожньо - транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені 22.05.2021 до ЄРДР за №0000296, правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 18).

30.06.2021 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000296 за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Згідно вказаної постанови, досудовим розслідуванням, серед іншого зазначено, що матір загиблого - позивач у даній справі, пояснила, що її син ОСОБА_3 проживав окремо від неї в АДРЕСА_1 , офіційно не працював та займався домашнім господарством (а.с. 19-22).

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 27).

Згідно з довідкою з ДРАЦС №865/21.9-38 від 16.06.2021, в архіві відділу не виявлено актового запису про шлюб ОСОБА_3 (а.с. 29).

Із довідки №147 від 27.05.2021, виданої виконкомом Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 35) вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_3 входили матір ОСОБА_1 та брат ОСОБА_4 ..

Позивач ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 32).

Відповідно до копії поліса №200424174, станом на 22.05.2021 автомобіль марки "FORD FOCUS С-МАХ", д.н.з. НОМЕР_1 застрахований в ПРАТ СК «ВУСО» (а.с. 23).

09.06.2021 представником позивача було направлено на поштову адресу відповідача повідомлення про настання страхового випадку, де потерпілою внаслідок ДТП є ОСОБА_3 та одночасно подано заяви про виплату страхового відшкодування від 09.06.2021, в яких позивач просила відшкодувати їй, як матері загиблого страхове відшкодування, пов`язане з моральною шкодою у розмірі 72 000 грн, витратами на поховання у розмірі 15 369 грн, а також із втратою годувальника у розмірі 216 000 грн (а.с. 36-37, 38,39,40).

На адресу представника позивача, відповідачем було направлено відповідь від 18.08.2021, якою повідомлено, що ПРАТ СК «ВУСО» прийнято рішення щодо виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце 22.05.2021 (а.с. 43).

Судом першої інстанції встановлено, що ПРАТ СК «ВУСО» здійснило виплату позивачу страхового відшкодування, яке пов`язане з моральною шкодою та витратами на поховання, однак не було проведено виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, що явилось підставою для звернення ОСОБА_1 в суд із вказаним позовом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

В абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямований на регулювання відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 цього Закону визначено поняття страхового випадку, яким є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1. статті 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Згідно аналізу приписів статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого мають фактично дві групи осіб: непрацездатні особи, які є утриманцями загиблого та його діти; працездатні, що доглядають за дітьми померлого до певного віку.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України ).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту її перебування на утриманні ОСОБА_3 та не доведено потребу позивача у матеріальній допомозі, а також, що загиблий мав змогу та надавав таку допомогу, яка була джерелом існування позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, довідкою, виданою ГУ ПФ України у Вінницькій області підтверджується, що позивач перебуває на обліку та отримує пенсію за віком з 21.02.2014 - довічно в сумі 2 200,00 грн (а.с. 33).

В даному випадку сам лише факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика у зв`язку із втратою годувальника, так як в даному випадку мати загиблого - ОСОБА_1 є пенсіонеркою, яка на дату смерті потерпілого мала самостійний дохід (пенсію).

Крім того, згідно з довідкою форми ОК-5, виданою ГУ ПФ України у Вінницькій області на ОСОБА_3 , останній усього за 2017 рік отримав пенсію в розмірі 7 444,79 грн; за 2018 рік - 3 915,18 грн; за 2019 рік - 118,50 грн (а.с. 80-81).

Будь-яких інших підтверджених джерел доходів ОСОБА_3 , з яких надавалась або могла надаватися постійна, регулярна та суттєва допомога позивачу, останньою не вказано.

За таких обставин, неможливо дійти висновку, що допомога, яка б могла надаватися загиблим була постійним і основним джерелом засобів до існування позивача.

Надані ОСОБА_1 докази про розмір доходів її сина свідчать про те, що останній не мав можливості надавати суттєву, постійну допомогу, яка б була постійним джерелом засобів до існування його матері.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено її потребу у матеріальній допомозі.

Щодо наданої позивачем довідки від органу місцевого самоврядування, де зазначено, що до складу сім`ї ОСОБА_3 входила вона - як мати та ОСОБА_4 - як брат, то судом першої інстанції вірно зазначено, що дана обставина не свідчить про їх спільне місце проживання, до того ж із змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000296 від 30.06.2021 вбачається, що позивач у своїх поясненнях вказала, що її син ОСОБА_3 проживав окремо від неї за іншою адресою.

Крім того, одне лише посилання позивача на те, що син ОСОБА_3 проживав з нею за однією адресою, не є доказом її перебування на утриманні сина і не може бути підставою для визнання за померлим статусу годувальника позивача.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №165/325/17, в якій зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ОСОБА_1 належними, достатніми та допустимими доказами не довела факту того, що вона перебувала на утриманні померлого ОСОБА_3 , потребувала допомоги та така допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

За вказаних вище обставин, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови суду першої інстанції у стягненні з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними доказами і не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної апеляційної скарги.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою, при цьому враховуючи те, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору в силу п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, докази про що мав надати в межах процесуальних строків.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу пов`язану з переглядом справи в апеляційній інстанції було подано у визначений законом строк.

Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Представником відповідача на підтвердження понесених витрат надано: ордер, виданий адвокатом Шиліним В.А. від 15.07.2022, додаток №2 до договору б/н від 12.06.2022 про надання правової допомоги від 14.07.2022 та акт приймання наданих послуг за договором №б/н від 12.06.2020, додатком №2 від 14.07.2022.

Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.

Доказів направлення відповідачем позивачу заяви про розподіл судових витрат матеріали справи не мстять, відтак, ОСОБА_1 була позбавлена можливості надати заперечення проти неї.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц.

З урахуванням вищенаведеного, а також зважаючи на те, що неповідомлення відповідачем іншого учасника справи (позивача) про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також не направлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог, позбавило позивача можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК, колегія суддів вважає, що у задоволенні вказаної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Гіщинським Ігорем Юрійовичем залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу при перегляді справи в суді апеляційної інстанції, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський