Справа № 336/1035/20
Пр. № 2/336/49/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на об`єкт нерухомості,

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В позові зазначила, що 15 квітня 2004 року вона і відповідачка уклали договір купівлі-продажу частини будинку АДРЕСА_1 , в якому покупцем була позивачка, а продавцем відповідачка. Сторони уклали згаданий правочин шляхом складення договору купівлі-продажу в простій письмовій формі. Позивачка просить визнати вказану угоду дійсною, оскільки в порушення вимог цивільного законодавства вона не була нотаріально посвідчена через відсутність у неї коштів для нотаріального оформлення договору, а також через переконання, що присутність свідків та посвідчення договору головою квартального комітету не потребуватиме нотаріального посвідчення. Разом з тим сторони виконали договір повністю: відповідачка передала позивачці нерухоме майно, а та, сплативши за нього обумовлену договором грошову суму, користується нерухомістю, уклала договори про енерго-, водопостачання за вказаною адресою, договір про надання послуг з вивезення побутових відходів, замовила та отримала звіт про незалежну оцінку нерухомості, а саме: будинку садибного типу під літерою «А».

На підставі ухвали судді від 2 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 8 вересня 2020 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду.

Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались.

В судове засідання позивач, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення спору, не з`явилась.

Її представник надала письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без її участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.

Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивача і її представника.

Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилася з невідомих причин, відзиву на позов, клопотання про вирішення справи у її відсутність або про відкладення судового розгляду не надала.

За згаданих обставин зі згоди позивача, висловленої у письмовій заяві її представника, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України ухвалює про вирішення спору при заочному судовому розгляді.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову з наступних міркувань.

Зобов`язання, що витікають з договору купівлі-продажу внормовані Главою 54 ЦК України.

За змістом ст. 655 ЦК України купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені частиною першою статті 220 ЦК України і полягають в нікчемності такого договору.

Поняття нікчемного правочину наведене в статті 220 ЦК України, згідно із якою недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Як випливає із змісту тієї ж частини 2 ст. 215 ЦК, у випадках, встановлених цивільним законодавством, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Такі випадки встановлені, зокрема, частиною другою ст. 220 ЦК України, відповідно до якої суд може визнати такий договір дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

З наведеного положення законодавства випливає, що передумовою для визнання нікчемного договору дійсним є сукупність таких обставин: домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і повне або часткове виконання договору (1); одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення (2).

Що стосується першої умови, суду надані письмові докази про те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та відбулося його повне виконання, про що свідчать надані позивачкою договір в простій письмовій формі, з якого випливає, що зобов`язання за договором його учасниками виконані і сторони не мають одна до одної претензій (а. с. 6).

Що стосується іншої складової ухилення однієї із сторін від нотаріального оформлення правочину, що зумовлює неможливість його нотаріального посвідчення, позивачка не лише не надала суду доказів ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору, але й навіть не послалася на цю обставину в позові, заявивши, що відсутність нотаріального посвідчення зумовлена нехваткою у неї грошових коштів та впевненістю в тому, що укладений при свідках договір не потребує нотаріального посвідчення.

Між тим, саме ухилення сторони від нотаріального посвідчення, а не будь-які інші обставини, що перешкоджають такому посвідченню, є другою обставиною, лише у сукупності з якою іншої складової договір може бути визнаний дійсним.

Таким чином, суд не може констатувати наявності передбачених частиною другою ст. 220 ЦК України передумов, лише сукупність яких може стати підставою для визнання нікчемного договору дійсним.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено.

Таким чином позивач не довела, в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Як зазначено судом, за змістом ст. 655 ЦК України предметом купівлі-продажу може бути лише річ, належна продавцеві на праві власності, яке характеризується правом володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що здійснюється особою за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317 ЦК України).

Разом з тим суду не надано фактичних даних на користь того, що спірна нерухомість належала продавцеві, а у відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2015 року, яке набрало законної сили, право власності на будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, як витікає із змісту ч. 4 ст. 334 ЦК України.

За змістом судового рішення від 09.12.2015 року, станом на час розгляду вказаної справи право власності на нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 , не було зареєстроване, а за документацією в товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 8/25 частин будинку належали ОСОБА_4 , смерть якого сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 30.11.1987 року.

З наведеного випливає, що станом на день укладення договору між сторонами продавцеві не належало право на відчужувану нерухому річ, що означає відсутність права здійснювати щодо неї будь-які угоди.

Однією з засад цивільного судочинства є змагальність сторін, що означає обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено ґрунтовність вимог позову, що повністю виключає ухвалення рішення на її користь.

Керуючись ст. ст. 182, 220, 316, 317, 334, 640, 655, ЦК України, ст. ст. 10, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що не має зареєстрованого місця проживання, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя О.В. Щаслива