Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Вангородській О.С., Коротун Т.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, -

В С Т А Н О В И В :

28.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що він має недієздатного брата - ОСОБА_3 , якого відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.02.1999, по справі №2-309/1999, було визнано недієздатним. 22.04.1999 рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №114 його було призначено опікуном недієздатного ОСОБА_3 . У 1998 році його сестра, ОСОБА_4 , і колишня дружина брата, ОСОБА_5 , дали погодження на призначення його опікуном, і з тих пір і по сьогоднішній день братом опікувався тільки він. 25 травня 2021 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області було прийнято рішення «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 », відповідно до якого відповідач вирішив «Рекомендувати призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ». З вказаним рішенням він категорично не погоджується, вважає його таким, що суперечить інтересам недієздатного брата ОСОБА_3 . Про дане рішення він дізнався з відповіді на адвокатський запит від 25.08.2021 року. Протягом останніх 35 років він доглядає брата, з них офіційно являється опікуном 22 роки. Брат потребував періодичного лікування, оскільки у нього були приступи, і він, у відповідності з чинним законодавством, відвозив його в лікарню, де забезпечував його і зараз забезпечує необхідними ліками. Також, ліки він приймає і вдома, тому ліки купує йому постійно. Він отримав йому для проживання квартиру, як опікун допоміг її приватизувати, зробив ремонт, замінив міжкімнатні двері, купив нову стінку, підставку під телевізор, чорно-білий телевізор, з часом кольоровий телевізор, холодильник, нову газову плиту «Норд», так як у брата була плита лише на дві конфорки, встановив газовий лічильник, адже квартира на першому поверсі, то для його безпеки встановив грати на вікна. Загалом протягом цих років він купував йому все - і одяг, ложки, виделки, посуд, всі необхідні побутові речі, готував і приносив йому їсти. Він сам купає брата і робить йому стрижку, постійно поряд з братом, який залишився сам у своїй біді, та він обіцяв покійним батькам доглянути брата. Він, весь свій життєвий шлях працював, неодноразово був нагороджений відзнаками, отримував премії, має посвідчення ветерана праці видане 22.05.1985 та посвідчення ветерана праці видане 06.03.2003. Вони з братом жили в мирі. У брата є донька, ОСОБА_2 , яка до березня 2021 року жодного разу не цікавилась долею свого батька, навіть не провідувала його, не допомагала йому, соромилась й обходила його стороною. Батьком вона вважає свого вітчима, про що вона йому заявляла неодноразово. Однак, у березні 2021 року вона з`явилась у їх з братом житті і почалося все не благополучно. Вона і її мати, ОСОБА_6 , без його відому ввірвались у квартиру брата, розбивши при цьому вікно, в зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів. Брат йому розповів, що він боявся, що вони поб`ють всі вікна, тому відчинив їм двері. Вони ввірвались до нього з метою знайти хоч якийсь «компромат», тому сфотографували посуд, з якого їв брат, умивальник на кухні, куди брат виливає заварку з чаю, кришку унітазу, але не фотографували інтер`єр квартири, бо всюди було охайно. Мова про якусь допомогу з її сторони взагалі не йшла, навіть просто поговорити з братом, відповідно її батьком. Він прийшов до брата наступного дня, приніс йому їсти, прибрав посуд і в квартирі зробив прибирання. 22.03.2021 вдруге ОСОБА_7 була в квартирі, теж без його відома, ввірвалась туди з представниками опікунської ради, які склали акт обстеження умов проживання недієздатного, без його відома і присутності, про що говорить відсутність його підпису на акті. Єдине зауваження до нього в органів опіки - забруднена стіна, стеля та посуд з якого їв брат. Однак, брат завжди нагодований, помитий, а немитий посуд не може стати підставою для сумніву, що він не справляється зі своїми обов`язками опікуна, адже, брат хворий і він може вести себе неадекватно, а він прибирає за ним 37 років. Згодом ОСОБА_2 йому заявила, що позбавить його прав опікуна і візьме опіку над недієздатним. Однак, з огляду на спосіб життя ОСОБА_2 , вона не може бути опікуном ОСОБА_3 . Вона сама не виявляла бажання бути опікуном, її знайшли та провели роз`яснювальну, консультативну бесіду 23.02.2021 представники опікунської ради, про що зазначено у витязі протоколу №3 від 22.04.2021, і тільки після бесіди вона написала заяву до органу опіки і піклування про призначення її опікуном від 03.03.2021. Про даний протокол він дізнався з відповіді на адвокатський запит від 25.08.2021, а також те, що є рішення виконавчого комітету та пояснювальна записка щодо доцільності призначення її опікуном. Упродовж 22 років, час коли він являється офіційним опікуном, ніхто з органів опіки не цікавився його братом та умовами його проживання, у них навіть не було рішення про визнання його недієздатним. Пам`ятку про обов`язки опікуна представники опікунської ради йому надали 02.09.2021, після того, як отримали адвокатський запит від 30.08.2021, про надання копій документів з особової справи недієздатного ОСОБА_3 . Працівники опікунської ради помиляються в тому, що ОСОБА_2 буде дійсно доглядати батька. 22.03.2021 було проведено та складено акт обстеження матеріально-побутових умов проживання заявника. Виявляється ОСОБА_7 власного житла не має, нібито знімає житло у подруги, яка живе за кордоном, однак договору оренди житла не надає. На утриманні у ОСОБА_2 є двоє неповнолітні дітей, дохід мінімальний. А він отримує пенсію та у брата теж є мінімальна пенсія по інвалідності. Він звертався до органів пенсійного фонду з запитом надати інформацію про розмір його пенсії з моменту її признання до сьогоднішнього дня та таку інформацію йому надали. На мінімальну пенсію брата він не міг отримати всіх тих матеріальних благ, які є в його квартирі, все це йому купував він. Він може бути єдиним опікуном ОСОБА_3 , а його дочка діє не в його інтересах, а лише шкодить. Брата також доглядає онук, ОСОБА_8 , якого він навчив всім навичкам опікуна. КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №4» надала письмове підтвердження про належне виконання ним обов`язків опікуна в частині надання медичної допомоги. Є постанова Білоцерківського міськрайонного суду по справі №357/14063/19 від 23.12.2019, відповідно до якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Також, є постанова Білоцерківського міськрайонного суду по справі №357/7600/16-п, якою встановлено, що ОСОБА_2 27.06.2016 затримано працівниками Білоцерківського ВП під час керування автомобілем з явними ознаками алкогольного сп`яніння, і тільки за вини правоохоронних органів, які передали в суд справу аж через три місяці після складання протоколу, справу було закрито. ОСОБА_2 намагалась дискримінувати його та отримати рішення опікунської ради про позбавлення його обов`язків опікуна, але її було відмовлено. Між ним, опікуном, і ОСОБА_2 , яка бажає стати опікуном виник конфлікт, і на сьогоднішній день заявник чинить перешкоди йому в догляді брата, з огляду на останні події склались неприязні стосунки. В даному випадку ОСОБА_2 не бачила і не спілкувалась з батьком більше 20 років і лише з березня 2021 року декілька разів була у нього, кожен цей візит супроводжується погіршенням самопочуття брата, по побуту вона нічого не допомагає, навіть елементарне покупати і нагодувати брата не робить. Мета одна в ОСОБА_2 - стати власником квартири ОСОБА_3 , шляхом спадкування майна. Брат важко пережив розлучення зі своєю дружиною, мамою ОСОБА_2 , а вони приходять разом і він довго не може заспокоїтись, веде себе неадекватно після їхнього відвідування. Таким чином, такі зустрічі шкодять його здоров`ю, що підтвердять свідки в судовому засіданні. Відповідно до ст. 64 ЦК України опікуном або піклувальником не може бути фізична особа, поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування. Відповідно до п.3.2 «Правил опіки та піклування», затвердженими наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 N 34/166/131/8 опікунами не можуть бути особи, інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню. Відповідач в оскаржуваному рішенні не посилається на жодні обставини, що стали підставою для його прийняття та мали значення для прийняття рішення, не зазначає мотивів прийняття рішення з посиланням на нормативно-правові акти. Наявне лише посилання на протокол опікунської ради та записку УСЗН БМР, які теж не пояснюють причини рекомендувати другого опікуна. Виконавчий комітет зазначає, що «з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_9 , для створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності, виконавчий комітет вирішив рекомендувати призначити опікуном ОСОБА_10 ». Однак всі вищеперераховані блага і турботу надає недієздатному лише він на протязі більш як 30 років, інформація про його неналежне виконання обов`язків опікуна відсутнє у відповідача. Орган опіки і піклування відхилив повністю його доводи про те, що ОСОБА_2 не може бути опікуном, так як її інтереси суперечать інтересам недієздатного ОСОБА_3 . Згідно із підпунктом 4 пункту «б» ч. 1 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. У відповідності до ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Згідно із статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Відповідно до ст.18 Сімейного кодексу України способом захисту сімейних прав і свобод є визнання незаконним рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування,їх посадових осіб. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 10 ч. 2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, тим більше, що спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного права главою 6 ЦК України, Правилами опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88). Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів, що підтверджується судовою практикою, а саме: Постанова ВП ВС від 04.07.2018 р. № 496/42716-а. Враховуючи зазначене, просив в судовому порядку визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » №370 від 25 травня 2021 року.

04.10.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

04.10.2021 судом, за клопотанням позивача, постановлено ухвалу, про витребування доказів у справі, а саме: витребувано з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області належним чином завірену копію постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2019 року у справі про адміністративне правопорушення №357/14063/19 відносно ОСОБА_2 за ст. 184 КУпАП та матеріали вищевказаної справи для огляду в судовому засіданні та належним чином завірену копію постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2016 року у справі № 357/7600/16-п про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та матеріали вищевказаної справи для огляду в судовому засіданні; витребувано у Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області (вул. Привокзальна, 3, м. Біла Церква, Київська обл.) інформацію про те чи являється ОСОБА_2 учасником досудового слідства чи будь-якого кримінального правопорушення; витребувано у Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №4» належним чином завірені копії заяви ОСОБА_1 про госпіталізацію та виписки з лікарні його недієздатного брата ОСОБА_3 , медичну документацію, історію хвороби ОСОБА_3 , де містяться підписи ОСОБА_1 з 22.04.1999 року і по теперішній час; витребувано з Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області інформацію про офіційне місце роботи (Ок-5) та отримані доходи у період з 24.01.2001 року (повноліття) і по теперішній час ОСОБА_2 ; витребувано у ОСОБА_2 докази родинних стосунків з недієздатним ОСОБА_3 , копію свідоцтва про народження дітей та належним чином завірену копію договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

26.10.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » ОСОБА_10 рекомендовано призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 , який є її батьком. Зазначене рішення прийнято враховуючи витяг з протоколу опікунської ради при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради від 22 квітня 2021 року № 03, відповідно до статей 55, 56, 62, 63, 67, 68, 71, 72, 73, 74 Цивільного кодексу України, підпункту 4 пункту б частинні статті 34, статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_3 , для створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності. 05 лютого 1999 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 2-309 було визнано ОСОБА_3 , 1955 року народження, жителя АДРЕСА_2 - недієздатною особою. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 22 квітня 1999 року № 144 було призначено гр. ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 , опікуном над недієздатним ОСОБА_3 . ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 від 25 травня 1999 року серія НОМЕР_1 , видане Михайлівською сільською радою Білоцерківського району Київської області. 02 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до органу опіки і піклування з заявою про призначення її опікуном батька ОСОБА_3 . Опікунською радою було досліджено обставини звернення ОСОБА_2 та складено акт обстеження матеріально-побутових умов проживання особи, що потребує опіки від 22 березня 2021 року № 4 та акт обстеження матеріально-побутових умов проживання особи, що претендує на призначення опікуном від 22 березня 2021 року № 6. За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 та досліджених документів рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » ОСОБА_10 рекомендовано призначити опікуном над її недієздатним батьком ОСОБА_3 . За результатами обстеження умов проживання недієздатної особи було встановлено та відображено в акті, що в квартирі підопічного умови проживання незадовільні, особливу увагу привернув посуд з якого їв недієздатний, він наче не мився роками, брудний, не випраний одяг, брудна постіль, при цьому меблі в квартирі досить пристойні, але все напрочуд брудне. Продукти харчування майже відсутні. 07 грудня 2020 року із заявою № В-3270 до органу опіки і піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради звернувся ОСОБА_11 , який є двоюрідним онуком підопічного, з метою призначення його опікуном гр. ОСОБА_3 . На засіданні опікунської ради 25 січня 2021 року ОСОБА_11 підтримав подану заяву та просив рекомендувати призначити його опікуном над його недієздатним двоюрідним дідом. Під час розгляду заяви, безпосередньо ОСОБА_1 зазначив, що йому за станом здоров`я вже важко виконувати обов`язки опікуна. Під час розгляду звернення ОСОБА_11 , в процесі підготовки проекту рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 », до управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради звернувся гр. ОСОБА_1 із питанням: чи має він право, як опікун, укласти від імені недієздатного підопічного договір довічного утримання на ім`я свого онука ОСОБА_11 . В подальшому, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_11 зверталися до управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради з метою з`ясування питання оформлення договору довічного утримання від імені Підопічного на ім`я ОСОБА_11 , а саме: 02 лютого 2021 року звернення ОСОБА_1 з питання оформлення договору довічного утримання від імені недієздатного ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_11 ; 16 лютого 2021 року звернення ОСОБА_11 з питання оформлення договору довічного утримання від імені недієздатного ОСОБА_3 . Цей факт викликав підозри щодо щирого бажання гр. ОСОБА_11 виконувати обов`язки опікуна, піклуватися над недієздатним. З таких дій вбачалося те, що зазначені громадяни можливо мають за мету отримати квартиру недієздатного, щоб покращити свій майновий стан. Для уточнення даних щодо наявності у підопічного дітей, був направлений запит до Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, про наявність (відсутність) актового запису реєстрації шлюбу та народження дітей на гр. ОСОБА_3 . Із отриманої відповіді від 23 лютого 2021 року № 21.2-33/607 стало відомо, що гр. ОСОБА_3 перебував у шлюбі з гр. ( ОСОБА_12 , в шлюбі народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб було розірвано 18 липня 1987 року. Після отриманні інформації, 23 лютого 2021 року в телефонному режимі було проведено бесіду з донькою Підопічного ОСОБА_2 . Під час якої вона зазначила, що має бажання стати опікуном свого батька, оскільки на її думку, рідний дядько ОСОБА_1 через похилий вік та за станом здоров`я сам потребує допомоги. Приблизно в 2003 році сама донька мала бажання стати опікуном свого батька, але ОСОБА_1 відмовив її від цього, мотивуючи це тим, що це велика відповідальність, вона ще молода і сам він справляється з обов`язками опікуна. ОСОБА_2 в повній мірі усвідомлює свій обов`язок щодо догляду за непрацездатним батьком. 22 квітня 2021 року гр. ОСОБА_11 був запрошений на засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради, але з невідомих причин він не з`явився, тому розгляд його звернення було перенесено. Гр. ОСОБА_11 був повторно запрошений на засідання опікунської ради, яке мало відбутися 05 липня 2021 року, але останній не виявив бажання бути присутнім на засіданні та не вказав причину своєї неявки. Оскільки, ОСОБА_11 було декілька разів проігноровано запрошення на засідання опікунської ради, у розгляді його звернення було відмовлено (витяг з протоколу № 04 засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради від 05 липня 2021 року). Враховуючи особисте бажання ОСОБА_2 здійснювати опіку над недієздатним ОСОБА_3 , її матеріальний стан та можливість виконання нею опікунських зобов`язань, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради рекомендував призначити ОСОБА_13 другим опікуном ОСОБА_3 , що не суперечить закону. ОСОБА_2 дійсно зверталася із заявою щодо позбавлення від виконання обов`язків опікуна ОСОБА_1 , однак опікунською радою було відмовлено у задоволені зазначеного питання з тієї позиції, що рекомендації щодо призначення її опікуном ОСОБА_3 були надані, і у разі призначення судом її опікуном над її недієздатним батьком вона зможе мати права та набуде обов`язків вже не лише як дочка, а і як законний представник (опікун) недієздатної особи. Слід зазначити, що призначення другого опікуна ОСОБА_3 навпаки сприятиме забезпеченню дотримання його прав та законних інтересів. Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Також, згідно з частиною 1 статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до частини 4 статті 63 Цивільного кодексу України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Частиною 5 статті 63 Цивільного кодексу України, фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. З огляду на вищевикладене, оскільки дочка підопічного висловлює бажання буди опікуном свого недієздатного батька, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради вважає за доцільне призначити її другим опікуном над недієздатною особою ОСОБА_3 . Згідно статті 60 Цивільного кодексу України, опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування встановлює суд. Враховуючи зазначену норму чинного законодавства виключно суд приймає рішення щодо визнання особи недієздатною та призначає опікуна недієздатної особи. На даний час на розгляді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває заява ОСОБА_2 щодо призначення її опікуном над її батьком ОСОБА_3 (справа № 357/10238/21, суддя Бебешко М.М.) Враховуючи вищевикладене, рішення органу опіки і піклування (рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 ».) прийнято згідно чинного законодавства України, підстави для його скасування не вбачаються. Тому, слід відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

04.11.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що не погоджується з відзивом на позовну заяву, вважає його таким, що не спростовує доводи позовної заяви. Він стверджує, що ОСОБА_7 не бачила і не спілкувалась з батьком більше 20 років і лише з березня 2021 року декілька разів була у нього, кожен цей візит супроводжується погіршення його самопочуття, по побуту вона нічого не допомагає, навіть елементарне покупати та нагодувати брата не робить. Мета одна у Олі - стати власником квартири Семянівського, чим покращити свій майновий стан. Брат важко пережив розлучення зі своєю дружиною, мамою ОСОБА_14 , а вони приходять разом, а він тоді довго не може заспокоїтись, веде себе неадекватно після їхнього відвідування. Таким чином такі зустрічі шкодять його здоров`ю. ОСОБА_2 більше як десять разів пропонувала здати недієздатного брата, відповідно її батька, в інтернат. Доглядати таку хвору людину потрібно уміти, а саме: і покупати, і постригти і нагодувати, і т.д. Таких навиків ОСОБА_7 не має, а лише заважає йому доглядати брата, чине безлад у квартирі. Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання особи, яка потребує опіки від 22.03.2021 складений у відсутність опікуна недієздатного, отже, такий акт є недійсний. В Додатку №1 до акту містяться свідчення сусідів, які бачили лише позивача, третьої особи не бачив ніхто. Додаток №2 до акту містяться записи про те, що в «холодильнику була приготовлена їжа та їжа з магазину в достатній кількості для однієї людини на два - три дні. Меблі у квартирі сучасні. ОСОБА_2 раніше в квартиру не заходила, спілкувалася у дворі, проживає у сусідньому під`їзді». ОСОБА_2 сама не виявляла бажання бути опікуном, її знайшли та провели роз`яснювальну, консультативну бесіду 23.02.2021 представники опікунської ради, про що зазначено у витязі з протоколу №3 від 22.04.2021 та актом телефонної розмови, і тільки після бесіди вона написала заяву до органу опіки і піклування про призначення її опікуном від 03.03.2021, довго думала донька писати чи ні заяву на опікунство свого батька, в той час коли він його доглядав. Протягом останніх 35 років він доглядає брата, з них офіційно являється опікуном 22 роки. Брат потребував періодичного лікування, оскільки у нього були приступи, я у відповідності з чинним законодавством відвозив його в лікарню, де забезпечував його і зараз забезпечує необхідними ліками. Також, ліки він приймає і вдома, тому ліки купує йому постійно та купує всі необхідні речі, продукти. Відповідач в оскаржуваному рішенні не посилається на жодні обставини, що стали підставою для його прийняття та мали значення для прийняття рішення, не зазначає мотивів прийняття рішення з посиланням на нормативно-правові акти. Наявне лише посилання на протокол опікунської ради та записку УСЗН БМР, які теж не пояснюють причини рекомендувати другого опікуна. Виконавчий комітет зазначає, що «з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_9 , для створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності, виконавчий комітет вирішив рекомендувати призначити опікуном ОСОБА_10 ». Однак, всі вищеперераховані блага і турботу надає недієздатному лише він протягом більш як 30 років, інформація про його неналежне виконання обов`язків опікуна відсутнє у відповідача. Органи опіки і піклування відхилив повністю його доводи про те, що ОСОБА_2 не може бути опікуном, так як її інтереси суперечать інтересам недієздатного ОСОБА_3 . Тому, просив його позовні вимоги задовольнити.

16.05.2022 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні в повному обсязі підтримав обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив та просив задовольнити позов.

Представник позивача, адвокат Олійник Інна Станіславівна, в судовому засіданні підтримала обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив та просила позов задовольнити.

Представник відповідача, за довіреністю у справі - ОСОБА_15 , заперечила проти позовних вимог, подала до суду письмові пояснення у справі та зазначила, що 05 лютого 1999 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області визнано ОСОБА_3 , 1955 року народження - недієздатною особою. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 22 квітня 1999 року № 144 було призначено гр. ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 . Для уточнення даних щодо наявності у підопічного дітей, був направлений запит до Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 19 лютого 2021 року № 1695 про наявність (відсутність) актового запису реєстрації шлюбу та народження дітей в шлюбі у гр. ОСОБА_3 . Із отриманої відповіді стало відомо, що гр. ОСОБА_3 перебував у шлюбі з гр. ( ОСОБА_12 , в шлюбі народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб було розірвано 18 липня 1987 року . ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 . 02 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до органу опіки і піклування з заявою про призначення її опікуном батька ОСОБА_3 . Питання щодо встановлення опіки і піклування регулюються Правилами опіки та піклування, затвердженими наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.99 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 р. за N 387/3680 (далі - Правила опіки і піклування) та Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини затверджених постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866. Згідно протоколу засідання опікунської ради виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 22.04.2021 року №03 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 та досліджених документів, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » ОСОБА_10 рекомендовано призначити опікуном над її недієздатним батьком ОСОБА_3 . Враховуючи особисте бажання ОСОБА_2 здійснювати опіку над недієздатним ОСОБА_3 , її матеріальний стан та можливість виконання нею опікунських зобов`язань, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради рекомендував призначити ОСОБА_10 другим опікуном ОСОБА_3 , що не суперечить закону. Як вбачається з позовної заяви, між опікуном ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 виник конфлікт, на сьогоднішній день гр. ОСОБА_2 має бажання стати опікуном свого батька, вона усвідомлює свою відповідальність, однак її чинить перешкоди опікун ОСОБА_1 із-за неприязних відносин між ними. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу, з метою забезпечення особистих немайнових та майнових прав, а також інтересів недієздатного ОСОБА_3 , виконавчий комітет Білоцерківської міської ради вважав за доцільне призначити ОСОБА_10 другим опікуном ОСОБА_3 . Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. У постанові від 24 липня 2019 року, винесеній за результатом розгляду цивільної справи № 545/3835/16-ц Верховний Суд зазначив, що при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88. Пункт 2 зазначеного рішення містить норму про дію його у часі, яка встановлена строком на 6 місяців, тобто до 24 листопада 2021 року. В даному випадку, рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 », прийняте відповідно вимог ч. 9 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно якого рішення виконавчого комітету, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Таким чином, твердження щодо скасування оскаржуваного рішення не може розглядатися в судовому порядку, оскільки наявність юридичного висновку не є підставою для визнання його незаконним. Оскарження актів та рішень органу місцевого самоврядування, як суб`єкта владних повноважень, здійснюється в порядку адміністративного судочинства. Для оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень закон передбачає особливий порядок адміністративного провадження, який встановлено статтею 264 КАС України, частиною другою даної статті передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Відповідно до частини третьої статті 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності. Зі змісту положень вказаної статті вбачається, що оскаржувати можна чинні, активні нормативно-правові акти, а звідси - не підлягають оскарженню нормативно-правові акти, які втратили чинність. Позивачем у справі заявлені вимоги щодо скасування рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 травня 2021 року №370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 ». Вказана справа не підлягає розгляду відповідно до положень ст.20 КАС України місцевим загальним судом як адміністративним, а підсудна окружному адміністративному суду. Відтак, в справі № 357/11426/21 відсутній предмет спору, а подальший розгляд справи є недоцільним. Тому, просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю та закрити провадження у справі.

Третя особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову та зазначила, що вони з позивачем постійно спілкувалася, бувала у нього в гостях, постійно запитувала про батька. Після народження у неї другої дитини вона приїхала до позивача і запитала чи необхідна її допомога у догляді за батьком, на що він відповів, що не потребує допомоги, адже сам справляється. В подальшому сусіди їй скаржилися, що бачили батька на смітниках, він був в брудному одязі, після чого вона телефонувала позивачу з даних обставин, але він не відреагував на це. До неї звернулися представники органу опіки і піклування з питанням чи є вона дочкою ОСОБА_3 , адже позивач їм повідомив, що вона безвісті зникла, запитали чому вона не приймає участі в догляді за батьком, і запропонували бути другим опікуном. Після чого вона подала до органу опіки і піклування відповідну заяву. Так, позивач створив для батька необхідні умови для проживання, однак батько потребує щоденного догляду і раціонального харчування, а не 1 раз на тиждень. Наразі позивач сам має не задовільний стан здоров`я, перебував у лікарні, тому потребує, щоб йому допомагали у догляді за підопічним. Вона була у батька в квартирі і виявила там брудний посуд, павутиння, плісняву, ніби у квартирі довгий час не прибирали, генеральне прибирання не проводилося, і вона насилу все вимила. Також, у квартирі відсутня гаряча вода і батько не має можливості щоденно митися. Враховуючи, що вона працює, батьку заносила їжу її мати тричі на день, а речі вона сама забирає прати і прасувати. У неї з позивачем суперечні стосунки, до цього вони були в добрих відносинах, однак інколи вони все ж домовляються, в суперечки та сварки вони не вступають. З того часу, яка вона почала постійно доглядати за батьком, він змінився, став знову малювати, більше посміхатися, намагається спілкуватися із сусідами, з ним необхідно постійно спілкуватися, щоб запускався мовний процес.

Представник третьої особи, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, у судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні та зазначив, що протягом п`яти днів з дня винесення рішення подасть відповідну заяву з доказами понесених третьою особою судових витрат на правничу допомогу.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначив, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивачем оспорюється рішення суб`єкта владних повноважень.

Так, згідно із ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій.

На підставі п. 7 ч. 1 ст.4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків коли для розгляду цих спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Положеннями ст. 2, 4, 19 КАС України, визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи предметом розгляду у цій справі є законність та правомірність рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » за №370 від 25 травня 2021 року, яким рекомендовано призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 ОСОБА_10 , яке, на думку позивача, прийняте без дослідження всіх доказів, що стосуються вирішення питання щодо призначення вказаного опікуна, без врахуванням його думки, як вже призначеного опікуна над недієздатним братом.

Правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Правилами опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України за № 34/166/131/88 від 26.05.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.99 за № 387/3680 (далі Правила № 387/3680).

Згідно п.1 Правил № 387/3680, опіка (піклування) встановлюється для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки. Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Отже, оскаржуване рішення органу опіки та піклування є дорадчим документом, який надається до суду для вирішення питання щодо призначення опікуна, а правові наслідки для опікуна виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про призначення опікуна над недієздатною особою.

З огляду на викладене та враховуючи, що оскаржуване рішення складене відповідним органом опіки та піклування на реалізацію саме положень ЦК України для вирішення питання судом щодо призначення опікуна над недієздатною особою, суд вважає, що в даному випадку орган опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради діяв не як суб`єкт владних повноважень.

Таким чином, виходячи із суті права та інтересу, за захистом якого звернувся позивач, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи зазначених у позові обставин, враховуючи, що судом не встановлено наявність лише публічно правового спору, та має місце немайновий інтерес учасників справи, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п.п. 1.8 Правил № 387/3680, рішення органів опіки і піклування про призначення чи

звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а проживає за адресою: АДРЕСА_4 , являється пенсіонером, перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області та отримує станом на квітень 2021 року пенсію за віком в розмірі 4437,37 грн. та пенсію по інвалідності в розмірі 2729,54 грн., є ветераном праці і має право на відповідні пільги, станом на 15.09.2021 має задовільний стан здоров`я, за зареєстрованою адресою місця проживання до КП БМР ЖЕК № 7 на нього скарг не надходило, що підтверджено матеріалами справи (а.с.16, 17, 28, 34-37, 43-45,54).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за № 114 від 22 квітня 1999 року (а.с.8,9), ОСОБА_1 призначено опікуном над недієздатним - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів справи (а.с.4,5,6,7,46) вбачається, що позивач являється братом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда другої групи з 19.11.1997 безстроково, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , визнаного недієздатним відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 1999 року, яке набрало законної сили 16.02.1999, у справі № 2- 309/1999.

Згідно довідок Головного управління пенсійного фонду України у Київській області від 08.09.2021 (а.с.47-53), ОСОБА_3 з серпня 2001 року перебуває на обліку вказаного управління та отримує станом на вересень 2021 року пенсію в розмірі 2741,02 грн.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 22 липня 1999 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква на підставі розпорядження завідуючого даного фонду від 22.07.1999 за № 1-2-26, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ у книзі № 95 (а.с.10), ОСОБА_3 являється власником квартири АДРЕСА_5 .

Також, встановлено, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року за № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » (а.с.14), було рекомендовано призначити опікуном недієздатного ОСОБА_3 - ОСОБА_10 .

З матеріалів справи (а.с.115-116, 132-135,159,160,182,183,184) вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є здоровою та працездатною особою, має на утриманні двох дітей: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , являється дочкою ОСОБА_3 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та 18 липня 1987 року шлюб між ними було розірвано.

Встановлено, що ОСОБА_2 02 березня 2021 року подала органу опіки та піклування заяву про призначення її опікуном над недієздатним батьком - ОСОБА_3 . 22.03.2021 управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради було проведено обстеження матеріально побутових умов проживання особи, що претендує на призначення опікуном, а саме за місцем проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , та провели обстеження матеріально побутових умов проживання особи, що потребує опіки, а саме: за місцем проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.21-24,26).

Згідно п.п.3.3 Правил № 387/3680, документи, за наявності яких органи опіки і піклування

призначають опікуна є зокрема, рішення суду про визнання даної особи недієздатною; акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки та майбутнього опікуна, довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку, акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про

можливість виконувати опікунські обов`язки, довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки.

Згідно п.4 Правил № 387/3680, передбачено права та обов`язки опікунів і піклувальників, зокрема, опікуни мають право управляти майном підопічних на користь останніх, опікун повинен раз на рік здійснювати повне медичне обстеження підопічного, опікун над психічно хворим, який є небезпечним для себе або для оточуючих, повинен сповістити про це районний (міський) відділ

внутрішніх справ і вжити заходів щодо направлення підопічного в психіатричну лікарню для лікування, як правило, опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов`язків, опікуни при здійсненні прав і виконанні обов`язків підопічних укладають угоди від імені та в інтересах підопічних, діючи як їх законні представники згідно з чинним законодавством; опікуни над дієздатними особами надають цим особам допомогу при здійсненні ними своїх прав та виконанні обов`язків, а також оберігають їх від зловживань з боку третіх осіб. Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, якщо вони виходять за межі побутових. Опікуни подають щорічно, не пізніше 1 лютого, до органів опіки та піклування звіт про свою діяльність за минулий рік щодо захисту прав та інтересів підопічних, у тому числі щодо збереження належного їм майна та житла. На вимогу органів опіки та піклування опікуни зобов`язані подавати звіти в інший визначений ними термін.

Згідно із п.п. 4.14, 4.15 Правил № 387/3680, контроль за діяльністю опікунів здійснюється органами опіки та піклування із залученням громадськості шляхом планових відвідувань осіб, які перебувають під опікою (піклуванням). Періодичність відвідувань установлюється окремим графіком, але не рідше ніж раз на рік, крім першої перевірки, яка проводиться через три місяці після встановлення опіки і піклування. При потребі розгляд результатів перевірок виноситься на засідання опікунської ради для вжиття відповідних заходів. Про результати перевірки складається акт у двох примірниках, один з яких зберігається в органах опіки та піклування і є підставою для оцінки діяльності опікунів, другий - в опікуна.

Позивач в обгрунтування позову вказує на те, що він тривалий час виконував обов`язки опікуна і нарікань зі сторони органу опіки і піклування до нього не було.

Так, матеріалами справи та показаннями свідків встановлено, що позивач з 1999 року виконує обов`язки опікуна ОСОБА_3 , забезпечує його харчуванням, лікуванням та облаштуванням побуту, та органом опіки та піклування не встановлено обставин і не винесено рішення про звільнення ОСОБА_1 від обов`язків опікуна.

Також, позивач вказує на те, що підстав для призначення другого опікуна не було та відповідачем не враховано його заперечення щодо призначення опікуном брата ОСОБА_2 , оскільки опікуном не може бути особа, поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки, в підтвердження даних обставин позивач посилається на адміністративні матеріали та показання свідків.

Згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2016 провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, а згідно постанови суду від 23.12.2019 ОСОБА_10 притягнуто до відповідальності за ч.3 ст. 184 КУпАП у вигляді штрафу (а.с.29-31).

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні надав показання, що він являється онуком позивача і вони проти того, щоб ОСОБА_2 була другим опікуном, адже він хотів бути опікуном ОСОБА_19 разом із дідом. ОСОБА_2 лише після того, як до неї звернулися з органу опіки і піклування, виявила бажання бути опікуном батька, а до того нічого не робила для нього, участі в догляді за ним не приймала і не цікавилася ним. Позивач сам доглядав брата і належно здійснював свої обов`язки опікуна, адже орган опіки і піклування ніяких претензій до нього не пред`являв. Він також допомагав діду в догляді за підопічним, оскільки позивач вже похилого віку, потім почався карантин, і вони дійшли спільної згоди, щоб він подав заяву для того, щоб бути другим опікуном. Він останні п`ять років допомагає позивачу, відвідував його підопічного, прибирав у квартирі, фарбував труби, привозив йому продукти харчування і ліки, останній раз був в квартирі 1,5 місяці тому. Чи приходила ОСОБА_2 до батька йому невідомо, але вона почала приносили продукти харчування. У квартирі прибирає він з дідом, гарячої води немає у квартирі, але вони нагрівають воду в каструлі та миють підопічного. Вважає що другий опікун необхідний у догляді за ОСОБА_19 , але тільки не ОСОБА_2 . Він подавав заяву до органу опіки і піклування на встановлення його другим опікуном, але йому не телефонували і не викликали, він три місці був за кордоном та про свій виїзд орган опіки і піклування не попереджав. Чи розглядали його заяву йому невідомо.

Свідок ОСОБА_20 судовому засіданні надала показання, що з 1998 року проживає по сусідству з ОСОБА_19 , за ним постійно доглядав ОСОБА_21 , а останній рік почала приходити ОСОБА_2 , яку до цього вона не бачила. За останні п`ять років вона бувала у квартирі 8 разів, останній раз близько 10 днів тому, коли приходила ОСОБА_7 , а до цього її не було 4 місяці, і цей час приходив позивач з онуками до підопічного. Оля їй казала, що у квартирі брудний плінтус і холодильник, але вона не перевіряла ці обставини. ОСОБА_21 34 роки опікується своїм братом, надає йому усе необхідне, забезпечує його харчуванням, приходить до нього один раз на тиждень, інколи два рази по необхідності. Вона вважає, що один опікун справляються з підопічним і другого не має потреби залучати. ОСОБА_2 коли приїздить до батька, то виказує своє ставлення у прикрашеному вигляді, що не відбиває її справжньої суті, адже вона довгий час до батька не з`являлася, а тепер виявляє такі «щирі почуття». Наразі ОСОБА_2 приносить продукти харчування батьку, він став охайніше виглядати. Був випадок пів року тому, коли ОСОБА_19 загубив ключі, вона зателефонувала позивачу, ОСОБА_22 в цей час сидів на вулиці поряд під`їзду, приїхала ОСОБА_7 , а потім і позивач. Матір ОСОБА_14 часто бачить в дворі їх будинку, вона проживає в ІІ під`їзді.

Однак, суд критично оцінює твердження позивача щодо наявності протиправної поведінки ОСОБА_2 , яка суперечить інтересам її батька, враховуючи, що до суду не надано доказів щодо подання позивачем до органу опіки і піклування відповідних документів, які свідчать про протиправну поведінку ОСОБА_2 та її інтереси, які суперечать інтересам ОСОБА_3 , а надані до суду матеріали, оглянутий в судовому засіданні адміністративний матеріал, відповідно до якого ОСОБА_10 притягнуто до відповідальності за ч.3 ст. 184 КУпАП та показання свідків не підтверджують вказаних обставин.

Разом тим, матеріали справи (а.с.25, 110-113) місять відомості про те, що онук позивача ОСОБА_11 07 грудня 2021 року подав до органу опіки та піклування заяву про призначення його опікуном двоюрідного діда - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 та 16 лютого 2021 року - ОСОБА_11 зверталися до органу опіки та піклування з питанням щодо оформлення договору довічного утримання від імені - ОСОБА_3 . Також, в судовому засіданні позивач ствердив, що у догляді за ОСОБА_3 йому допомагав онук, який виявив бажання бути опікуном недієздатного двоюрідного діда, що узгоджується з показаннями свідків, отже, позивач потребував додаткової допомоги при виконанні ним обов`язків опікуна.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно ч.1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ч.4 ст. 63 Цивільного кодексу України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 ЦК України, фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

З огляду на вищевикладене, оскільки дочка підопічного висловлює бажання буди опікуном свого недієздатного батька, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради діючи в межах своїх повноважень, відповідно до ст. 55, 56, 62, 63, 67, 68, 71, 72, 73, 74 ЦК України, п.п. 4 п. «б» ч. 1 ст. 34, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, з метою захисту особистих немайнових і майнових прав ОСОБА_3 , для створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного постійного догляду, забезпечення лікування у разі необхідності, виніс рішення щодо доцільності призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 .

Позивач обґрунтовуючи позов вказує на те, що рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » №370 від 25 травня 2021 року є незаконним.

Так, законність це комплексне політико-правове явище, яке відображає правовий характер організації суспільно-політичного життя, органічний зв`язок права і влади, права і держави. У широкому соціально-політичному розумінні законність це режим суспільно-політичного життя.

Закон живе тільки тоді, коли він виконується, впливає на суспільні відносини, на свідомість і поведінку людей. Ця сторона права пов`язана з дієвістю закону і характеризується поняттям законність. Законність відображає загальний принцип відношення суспільства до права в цілому. Зміст законності пов`язаний як з поведінкою суб`єктів, які реалізують право, так і з діяльністю державних органів, які забезпечують його формування, реалізацію і захист.

Зміст законності: 1) невіддільність від загальнообов`язкового права; 2) метод державного керівництва суспільством шляхом прийняття нормативно-правових актів і забезпечення їх реалізації; 3) принцип діяльності держави.

Отже, законність це режим (стан) відповідності суспільних відносин законам і підзаконним нормативно-правовим актам держави, який утворюється в результаті їх неухильного виконання всіма суб`єктами права.

Вимоги законності: 1) втілення ідеї верховенства права в житті суспільства, держави. Законність вимагає, щоб при загальній регламентації суспільних відносин зміст закону, підзаконних нормативно-правових актів завжди відповідав ідеї права; 2) верховенство закону. Будь-яке видання норм права, що суперечать закону, є порушенням законності, як і точне виконання вимог нормативно-правового акту, який суперечить закону. Верховенство закону означає також і те, що нормативно-правові акти повинні прийматися у встановлених законом порядку і формі; 3) рівність всіх перед законом. У всіх повинен бути рівний обов`язок виконувати правові приписи, в рівних умовах всі повинні мати рівні права і не мати привілеїв, всі права повинні бути однаково захищені; 4) виконання правових актів всіма суб`єктами права; 5) забезпечення реалізації прав і свобод громадян. Ця вимога звернена не до суб`єкта права, який може реалізувати або не реалізувати право на свій розсуд, а до компетентних органів держави; 6) належне, правильне та ефективне застосування права державними органами; 7) послідовна боротьба з правопорушеннями; 8) недопущення свавілля у діяльності посадових осіб.

Таким чином, законність це суспільно-політичний режим, який полягає у пануванні права і закону в суспільному житті, здійсненні приписів правових норм всіма учасниками суспільних відносин, послідовній боротьбі з правопорушеннями і свавіллям у діяльності посадових осіб, у забезпеченні порядку та організованості в суспільстві.

Законність зв`язана із законодавством. Оскільки законність полягає у вимогах реалізації чинних законів, вона служить умовою їх існування.

Законодавство нормативна база законності, але тільки тоді, коли законодавство є правовим, забезпечує потреби суспільного розвитку.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 10 ЦПК України).

Отже, визнання вказаного рішення виконавчого комітету незаконним може відбутись лише у разі невиконання вимог саме закону або в порушення закону, зокрема, Закону України «Про місцеве самоврядування» та Цивільного Кодексу України, чого здійснено не було та в даному випадку відповідач діяв в межах своїх повноважень відповідно до вимог законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного рішення незаконним.

В рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року за № 370 «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » в п. 2 вказано, що дане рішення діє упродовж 6 місяців з моменту його прийняття.

Встановлено, що дане рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області було подано до суду для вирішення питання про призначення опікуна, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі № 357/10238/21, ОСОБА_10 було призначено опікуном над недієздатним батьком ОСОБА_3 , однак, станом на час розгляду даної справи дія вказаного рішення суду зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2022 року.

Отже, враховуючи положення ст. 60 ЦК України, рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року за № 370 є поданням органу опіки та піклування для встановлення судом опіки над фізичною особою, яка визнана судом недієздатною, та станом на час розгляду справи дане рішення втратило свою чинність, оскільки зі спливом 6 місячного строку дії рішення виконавчого комітету в дію вступає рішення суду про призначення опікуна.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14 -144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (№12-304гс18).

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, також, зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В даному випадку позивачем не доведено, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради «Про висновок щодо доцільності призначення опікуна недієздатного ОСОБА_3 » №370 від 25 травня 2021 року порушено його права чи права підопічного.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради (, місцезнаходження: вул. Ярослава Мудрого, 15, м. Біла Церква, Київська область), третя особа: ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.08.2022.

СуддяО. В. Бондаренко