Справа № 308/6643/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/6643/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінансгруп»» та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Форкош Мирослава Михайлівна, про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2021 року, повний текст якого складено 29 жовтня 2021 року, головуючий суддя Бедьо В.І., -

встановив:

10.07.2020 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла адвокат Дубровська О.М., пред`явив зазначений позов до ТОВ ФК «Укрфінансгруп» і ОСОБА_2 мотивуючи таким.

26.12.2006 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/4047/74/31078 та забезпечувальні договори іпотеки і поруки.

30.07.2019 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором про відступлення прав вимоги відступив ПАТ «Оксі Банк» право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення.

Після цього 30.07.2019 ПАТ «Оксі Банк» і ТОВ ФК «Укрфінансгруп» уклали договір відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, а потім цього ж дня ТОВ ФК «Укрфінансгруп» відступило право вимоги за кредитним договором фізичній особі ОСОБА_2 , який набув прав кредитора за укладеним із ОСОБА_1 кредитним договором від 26.12.2006 № 014/4047/74/31078 і за відповідними договорами забезпечення.

Таким чином, відбулася заміна кредитодавця ТОВ ФК «Укрфінансгруп», яке є фінансовою установою та має право на здійснення операцій із надання фінансових послуг, на фізичну особу ОСОБА_2 , який враховуючи положення, зокрема, ст. 1054 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не може надавати фінансові послуги.

Виходячи з цього, ОСОБА_2 набув право вимоги за кредитним договором від 26.12.2006 № 014/4047/74/31078, який був забезпечений договором іпотеки, протиправно, що підтверджується, крім іншого, правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у справах № 909/968/16 і № 465/646/11 про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ст.ст. 512, 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

13.04.2020 ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки набув і зареєстрував право власності на предмет іпотеки.

Позивач має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору про відступлення права вимоги від 30.07.2019, оскільки у разі задоволення позовних вимог він буде мати «виправдані очікування» стосовно права на розпорядження своїм майном, яке передано в іпотеку банку, і буде мати об`єктивну можливість захищати своє право у спорі з попередніми факторами.

Недійсним є правочин, який суперечить актам цивільного законодавства, такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи (ст. 203 ч. 1, ст. 215 ч.ч. 2, 3 ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, на наведені вище норми закону, на положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на мирне володіння майном, на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на інші норми законодавства, позивач ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 30.07.2019 № 014/4047/74/31078, укладеним між ТОВ ФК «Укрфінансгруп» і ОСОБА_2 , та за договором іпотеки від 26.12.2006 і скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.10.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, оскільки відступлення прав вимоги відбулося за правочинами, які не суперечать закону, у яких не застосовувалися правила факторингу і відповідач не набув права надавати фінансові послуги, здійснювати фінансові операції щодо боржника, а за договором про відступлення права вимоги набув лише права вимагати виконання зобов`язання.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, наводить у скарзі такі доводи.

Суд першої інстанції не мав підстав для застосування у спорі правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18, оскільки вона була сформульована в справі за інших фактичних обставин, а саме, щодо правовідносин, які виникли в процедурі ліквідації банку.

Натомість у справі № 278/2083/18 (постанова 10.03.2021) Верховний Суд вказав на те, що у статті 1054 ЦК України визначений вичерпний перелік осіб, яким може бути відступлене право вимоги: банк або інша фінансова установа, з урахуванням чого, а також положень ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо поняття фінансової установи фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги.

За загальним правилом, відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі суперечить закону нормам ст.ст. 512, 1054 ЦК України, що підтверджується правовими висновками, зробленими Верховним Судом у справах №№ 909/968/16, 465/646/11, 638/22396/14-ц.

Поряд із цим, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і відповідне йому законодавство не містять заборони на придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку, в тому числі, у процедурі ліквідації банку шляхом придбання прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. У такому разі фізична особа не набуває права здійснювати фінансові операції, у неї виникає лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі, які існували на момент відступлення права вимоги, без права нарахування додаткових процентів і неустойки. Такі правові висновки Верховний Суд сформулював у справах №№ 910/4816/18, 295/3588/14-ц, 640/14873/19, 761/20317/18.

Тим часом, ТОВ ФК «Укрфінансгруп» не перебувало в процедурі ліквідації.

Крім того, не можуть бути предметом договору факторингу зобов`язання за договором іпотеки, позаяк вони виконуються в натуральній формі шляхом передачі предмета іпотеки іпотекодержателю, тоді як кредитні зобов`язання виконуються в грошовій формі.

Відомості про відступлення права вимоги за іпотечним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ «Оксі Банк» за договором від 30.07.2019 не зареєстровані в Єдиному реєстрі іпотек, тому ПАТ «Оксі Банк» не мало права здійснювати подальше відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь ТОВ ФК «Укрфінансгруп», а фінансова компанія не мала права відступати це право ОСОБА_2 .

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Розмана С.Ю., який апеляцію не визнав, відхиливши повторне клопотання сторони позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи як необґрунтоване, врахувавши, що позиція позивача неодноразово викладена в справі письмово, явка сторони позивача до апеляційного суду не визнавалася обов`язковою, а неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи, позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився повторно, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК за відсутності сторони позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін; диспозитивність; сторони в цивільному процесі на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 26.12.2006 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 014/4047/74/31078, на підставі якого надало кредит у сумі 190000,00 дол. США на строк по 25.12.2026 зі сплатою за нього 14,0% річних (а.с. 11-12).

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором сторони уклали 26.12.2006 договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. за реєстровим № 3449, де предметом іпотеки є об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок 95% готовності) та земельна ділянка площею 0,1265 га, розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 13-16).

Чинним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2011 у справі № 2-1920/11 за позовом кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості:

кредитний договір від 26.12.2006 № 014/4047/74/31078 розірвано;

стягнуто достроково на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заборгованість у сумі 1815881,86 грн, де:

прострочена заборгованість за кредитом 218504,81 дол. США, заборгованість за відсотками 6925,72 дол. США, всього 225430,53 дол. США, пеня 29164,57 грн,

а також стягнуто з відповідачів на користь позивача 1700,00 грн державного мита і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/14375061).

Про наявність цього рішення суду позивач у заяві не повідомив, копію цього рішення суду не надав, тоді як цей факт має істотне значення в спорі. Про це рішення стало відомо лише під час розгляду справи судом першої інстанції з документів, наданих стороною відповідача (ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2019 у справі № 2-1920/11 (а.с. 62-63), інші матеріали).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів, з інших юридичних фактів, а також у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4, ч. 5 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (ст. 509 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ст. 631 ч. 1 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ст. 598 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ст. 651 ч. 2 ЦК України).

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ст. 653 ч.ч. 2, 3 ЦК України).

Унаслідок ухвалення Ужгородським міськрайонним судом 21.03.2011 рішення у справі № 2-1920/11 кредитне зобов`язання за договором від 26.12.2006 № 014/4047/74/31078 припинилося, виникло інше зобов`язання із виконання рішення суду про стягнення зафіксованого на певний момент боргу, що виключає надання фінансових послуг, здійснення фінансових операцій у розумінні виконання умов кредитування за договором.

Із наданої суду під час апеляційного розгляду справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 17.01.2022 № 294990680 убачається, зокрема, що:

приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. на підставі посвідчених нею 30.07.2019 договорів послідовно вчинені реєстраційні дії із державної реєстрації відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченим 26.12.2006 приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. за реєстровим № 3449 (номер запису про іпотеку 32612590):

30.07.2019 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Черленюх Л.В. за реєстровим № 1614, змінено відомості про іпотекодержателя з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на АТ «Оксі Банк»;

30.07.2019 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Черленюх Л.В. за реєстровим № 1615, змінено відомості про іпотекодержателя з АТ «Оксі Банк» на ТОВ ФК «Укрфінансгруп»;

30.07.2019 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Черленюх Л.В. за реєстровим № 1617, змінено відомості про іпотекодержателя з ТОВ ФК «Укрфінансгруп» на ОСОБА_2 .

Дані про ці реєстраційні дії були доступними ОСОБА_1 як власнику нерухомого майна, копія вищевказаної інформаційної довідки була надіслана представником відповідача ОСОБА_2 іншим учасникам процесу.

На підставі договору про відступлення права вимоги від 30.07.2019 № 30-07/19, укладеного ТОВ ФК «Укрфінансгруп» (кредитором) із ОСОБА_2 (новим кредитором), кредитор відступив новому кредитору право грошової вимоги за кредитним договором від 26.12.2006 № 014/4047/74/31078, укладеним ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» із ОСОБА_1 , згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2011 у справі № 2-1920/11 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості (п. 1.1.) (а.с. 57-60).

Згідно з умовами цього договору:

«межі права вимоги» - відступаються права вимоги за грошовими зобов`язаннями до боржника у національній валюті України, які виникли за умовами кредитного договору на дату укладення даного договору, крім можливості нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова) установа; тобто, відступається сума заборгованості боржника перед кредитором в повному обсязі, що вказана в додатку № 1 до договору (п. 1.1.);

кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором (п. 2.1.);

загальна вартість прав вимоги за договором становить 805000,00 грн без ПДВ (п. 3.1.);

станом на 30.07.2019 загальна сума заборгованості боржника перед кредитором складається з простроченої заборгованості за кредитом 5476615,34 грн, простроченої заборгованості за процентами 920632,62 грн, пені 1011177,37 грн (додаток № 1).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст. 512 ч. 1 п. 1 ЦК України).

Отже, за умовами договору та з огляду на положення ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 202, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514 ЦК України, ОСОБА_2 набув право вимоги щодо фіксованого боргу, без права нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій як фінансова установа.

30.07.2019 ТОВ ФК «Укрфінансгруп» і ОСОБА_2 уклали й договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 1617, на підставі якого ОСОБА_2 з урахуванням наведених вище норм закону, положень ст. 513 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) набув право вимоги за договором іпотеки, посвідченим 26.12.2006 приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. за реєстровим № 3449 (а.с. 61).

Згода боржника та/або іпотекодавця на заміну кредитора в зобов`язанні/відступлення прав за іпотечним договором не вимагається (ст. 516 ч. 1 ЦК України, ст. 24 ч. 1 Закону № 898-IV).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2019 у справі № 2-1920/11 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2011 у справі № 2-1920/11 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_2 (а.с. 62-63).

13.04.2020 приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. видала за реєстровим № 283 ОСОБА_2 свідоцтво про те, що йому належить на праві власності не реалізоване з торгів майно, яке він виявив бажання залишити за собою і яке раніше належало ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок 98% готовності загальною площею 300,1 кв. м і земельна ділянка площею 0,1265 га, кадастровий номер :02:010:0003, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 64).

Право власності ОСОБА_2 на зазначені житловий будинок і земельну ділянку зареєстровано приватним нотаріусом Форкош М.М. 13.04.2020 за рішеннями про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), індексні номери, відповідно, 51964389 і 51964303, і за записами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно, № 36250599 і № 36250508 (а.с. 26-27, 65, 66 та ін.).

Правомірність правочину, договору відступлення права вимоги, купівлі-продажу майнових прав та набуття права власності, в тому числі, державної реєстрації права власності, презюмуються, договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути за відсутності передбачених для того законом і встановлених підстав позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29, ст.ст. 626-629, 638, 655, 656 ЦК України, ст.ст. 2-5, 10, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інші норми законодавства).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника); клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором (ст. 1077 ч. 1 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога); майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника; якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події; у цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, яка не була стороною правочину, в разі недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, якщо зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

На обґрунтування своєї правової позиції ОСОБА_1 посилався у позовній заяві на висновки, сформульовані Верховним Судом у справах № 909/968/16 і № 465/646/11 про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ст.ст. 512, 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа. Однак, ці висновки не можуть бути враховані в справі, що розглядається, позаяк зроблені за інших фактичних обставин.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76860058) ішлося про договір факторингу щодо чинного кредитного договору, де цесія (уступка права вимоги) виступає лише одним із обов`язкових елементів відносин факторингу, при цьому, слід розрізняти, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, а метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника, при цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно, а за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

У справі № 465/646/11 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81139169) аналізувала правовідносини, що виникли з чинних кредитних договорів, забезпечених порукою та іпотекою, права за якими були відступлені фізичним особам із порушенням вимог закону щодо поруки і відповідальності поручителів та щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації відступлення права за іпотекою і відповідальності іпотекодавця і саме в цьому контексті підтвердила правовий висновок про те, зокрема, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ, тому укладення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, внаслідок чого відбувається заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги, суперечить вимогам закону.

Так само зазначені в апеляційній скарзі постанови Верховного Суду ухвалювалися у справах за фактичних обставин, відмінних від тих, що мають місце в даній справі:

щодо переходу прав за договорами факторингу, в тому числі, за договорами наступного факторингу, одночасності переходу прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами та неправомірності за таких обставин відступлення права грошової вимоги шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою (постанова від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93217995));

щодо допустимості відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за належної процедури ліквідації фінансової установи, де договір про відступлення права вимоги є договором купівлі-продажу права вимоги і не може одночасно бути іншим договором, зокрема договором факторингу, коло набувачів такого права вимоги законом не обмежується і таким може бути фізична особа, а боржнику, який оспорює такий договір, належить доводити, яким чином відступлення права вимоги боргу порушує його права (постанова від 31.07.2019 у справі № 910/4816/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/83412984), постанова від 16.12.2020 у справі № 640/14873/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93708816), постанова від 22.12.2020 у справі № 761/20317/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93793554));

щодо заміни сторони у виконавчому провадженні у контексті відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами фізичній особі у процедурі ліквідації фінансової установи (постанова від 18.11.2020 у справі № 295/3588/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93149791));

щодо переходу прав за договорами факторингу, в тому числі, за договорами наступного факторингу, одночасності переходу прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами та неправомірності за таких обставин відступлення права грошової вимоги шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою (постанова від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93217995));

щодо суті відносин факторингу, в тому числі, в контексті операцій з іноземною валютою (постанова від 16.12.2020 у справі № 461/2900/11 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93749589)).

Договір про відступлення права вимоги від 30.07.2019 № 30-07/19 і договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 1617, не є договорами факторингу, тому міркування та правові висновки, що пов`язуються з договором факторингу, до спірних правовідносин стосунку не мають, посилання на такі безпідставні. Про надання ОСОБА_2 фінансових послуг внаслідок набуття відповідних прав вимоги теж не йдеться.

Крім того, жодна з наведених вище правових позицій не була сформульована за обставин, коли право вимоги було відступлене після припинення кредитних правовідносин унаслідок розірвання кредитного договору рішенням суду. У випадку, що має місце, безвідносно до посилання на певний кредитний договір було відступлене право вимоги боргу, що виник із кредитного договору, проте, був зафіксований рішенням суду із одночасним припиненням кредитного зобов`язання.

Насамкінець, у подібній справі № 191/3904/18 (за винятком факту розірвання рішенням суду кредитного договору), учасниками якої були ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Оксі Банк», ТОВ ФК «Укрфінансгруп» і фізичні особи, Верховний Суд у постанові від 11.08.2021 ґрунтуючись сформованих у вказаних вище та інших рішеннях суду касаційної інстанції правових позиціях дійшов висновку про відсутність в аналогічних договорах відступлення прав вимоги ознак договорів факторингу та про те, що такі договори не порушують прав боржника і підстав для визнання їх недійсним за позовом останнього немає (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98911573).

Виходячи з викладеного слід констатувати, що по суті позивач не навів у заяві конкретних фактів і обставин, які б вказували на порушення його законних прав як боржника в зобов`язанні, якому, власне, належить виконувати рішення та погашати борг кредитору. Міркування позивача про його обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору про відступлення права вимоги, оскільки у разі задоволення позовних вимог він буде мати «виправдані очікування» стосовно права на розпорядження своїм майном, яке передано в іпотеку банку, і буде мати об`єктивну можливість захищати своє право у спорі з попередніми факторами, є довільним тлумаченням обставин і не є конкретними фактичними підставами позову. Підстав для твердження про наявність відносин факторингу у справі немає, як відсутні й підстави вважати, що боржник не мав можливості захищати свої права перед попередніми кредиторами.

Позивач не довів підстав для визнання оспореного правочину про відступлення права вимоги боргу недійсним, таке відступлення прав не суперечить закону. Правові позиції суду касаційної інстанції, на які посилалася сторона позивача, не можуть бути застосовані в справі, що розглядається, оскільки сформульовані у відповідних спорах за інших фактичних обставин і не спростовують доводів сторони відповідача, якими позиція позивача заперечується.

Отже, суд першої інстанції не мав передбачених законом і доведених позивачем підстав для висновку про те, що в момент вчинення договору відступлення прав вимоги боргу та похідного договору відступлення прави вимоги за забезпечувальним договором іпотеки не були додержані вимоги закону. Доводи позову ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Вимоги позову про визнання недійсним правочину щодо відступлення прав вимоги за договором іпотеки та про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно є похідними від вимоги про визнання правочину щодо відступлення прав вимоги боргу недійсним.

З огляду на такі обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в позові, що передбачає й захист відповідно до закону права власності відповідача ОСОБА_2 на нерухоме майно, з додержанням норм матеріального та процесуального права, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 11 жовтня 2022 року.

Судді