Справа № 362/4492/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9732/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Ковбель М.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Гуля В.В., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Ковбеля М.М., у цивільній справі №362/4492/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Зазначав, що 08 липня 2020 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів в сумі 10 000,00 грн. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів ОСОБА_2 було власноруч видано розписку, відповідно до якої останній взяв на себе зобов`язання повернути запозичені кошти 15 липня 2020 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконує своє зобов`язання за договором позики, ОСОБА_1 просив стягнути зі ОСОБА_2 вказану суму заборгованості.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2022 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 10 000,00 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити такі вимоги. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що ним було подано заяву про збільшення позовних вимог, яка залишена судом без розгляду та не знайшла свого відображення в оскаржуваному заочному рішенні, що вказує на неповне з`ясування обставин справи. Вважає, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено в компенсації витрат на професійну правничу допомогу з тих підстав, що позивачем не надано суду підтвердження оплати таких послуг. Звертає увагу на те, що акт приймання-передачі наданих послуг та оплати коштів №1 від 25 листопада 2021 року, підписаний ним та адвокатом Філоненком Р.П., який є в матеріалах справи, є підтвердженням отримання замовником послуги, а адвокатом грошових коштів за такі послуги.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. і зобов`язався їх повернути 15 липня 2020 року. На підтвердження укладення договору ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку від 08 липня 2020 року (а.с. 3).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнувши зі ОСОБА_2 на користь позивача 10 000,00 грн. заборгованості за договором позики від 08 липня 2020 року. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики. При цьому, вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом відмовлено в стягненні на корить позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилався на те, що ним було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача інфляційні втрати, три проценти річних, проте, вказана заява не знайшла свого відображення в оскаржуваному заочному рішенні, що вказує на неповне з`ясування обставин справи.

Разом з тим, вказані доводи не ґрунтуються на нормах процесуального закону та не відповідають матеріалам справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні (а.с. 19).

Заяву про збільшення позовних вимог разом із заявою про поновлення процесуального строку для подання зазначеної заяви ОСОБА_1 подано до суду лише 01 грудня 2021 року, тобто, більше ніж через 8 місяців після закінчення підготовчого засідання. (а.с. 24-26, 27).

Суд першої інстанції протокольною ухвалою від 04 квітня 2022 року відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог, про що зазначено в протоколі судового засідання від 04 квітня 2022 року, у зв`язку з чим суд не розглядав по суті позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційної складової боргу разом з вимогами про стягнення заборгованості (а.с. 36).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 не навів доводів на спростування правильності висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні його зави про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про відшкодування позивачеві витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні висновки були викладені в постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 р. у справі № 159/5837/19, від 03 жовтня 2019 р. у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 р. у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 р. у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 р. у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 р. у справі № 753/1203/18.

Таким чином, надання доказів оплати витрат на правничу допомогу не є обов`язковим для заявника у разі, якщо він заявляє вимоги про відшкодування витрат, які ще не були ним оплачені.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 заявив вимоги про стягнення з відповідача вже сплачених витрат на правничу допомогу.

На підтвердження факту оплати витрат на правничу допомогу він надав акт приймання-передачі наданих послуг та оплату коштів № 1 від 25 листопада 2021 року. Водночас, сам акт приймання-передачі наданих послуг та оплату коштів не є платіжним документом та не може бути достатнім доказом сплати коштів за договором про правничу допомогу.

Також, як вбачається з матеріалів справи, договір про надання професійної правничої допомоги було укладено 01 липня 2021 року, тобто вже після звернення позивача до суду з даним позовом. Крім того, зі змісту протоколу узгодження вартості послуг № 1 від 25 листопада 2021 року та акту приймання-передачі наданих послуг та оплату коштів № 1 від 25 листопада 2021 року, вбачається, що заявлені витрати на правничу допомогу були нараховані за надання адвокатом послуг у вигляді консультації щодо збільшення позовних вимог та написання заяви про збільшення позовних вимог, та заяви про поновлення строку для подання такої заяви.

Проте, як було зазначено, судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні заяви позивача про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог та, відповідно, в задоволенні заяви про збільшення позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, розглянувши справу на підставі наданих доказів, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь зі ОСОБА_2 10 000,00 грн. заборгованості за договором позики від 08 липня 2020 року, рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене, а тому, колегія суддів не переглядає правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , відсутні підстави для стягнення на його користь витрат на правничу допомогу понесених в зв`язку з апеляційним розглядом справи.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді