Справа № 308/7997/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Деметрадзе Т.Р.,

секретаря судового засідання Вільчак В.В.,

за участю

представника позивача адвоката Сковородько І.Ф.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Марамигін П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно, визначення ідеальних часток у спільному майні, припинення одноосібного права власності, -

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернулася з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно, визначення ідеальних часток у спільному майні, припинення одноосібного права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_4 , у шлюбі з яким ними було побудовано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 0.03 га.

Вказала, що право власності на вказане майно набуте на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 187 від 23 жовтня 1996 року, правовстановлюючий документ Державний акт на право приватної власності на землю.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, за прийняттям якої звернулися відповідачі: їх донька від шлюбу ОСОБА_3 та мати колишнього чоловіка ОСОБА_1 . Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 64170343.

Вказує, що у зв`язку з цим вона змушена звернутися з позовом до суду про визнання будинковолодіння АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинковолодіння, визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки на якій розташоване це будинковолодіння.

Позивач вказує, що за життя ОСОБА_4 вона не подавала позов про поділ будинку, оскільки колишній чоловік обіцяв скласти заповіт на ім`я доньки. Однак, на сьогоднішній день нотаріус не повідомив доньку про наявність заповіту, а ОСОБА_4 помер передчасно у молодому віці 52 роки.

Так, позивач зазначає, що вона та покійний ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 21 липня 1990 року (шлюб було зареєстровано відділом ЗАЦС Ужгородського міськвиконкому 21.07.90 р. за № 557).

18 квітня 2011 року шлюб розірвано, про що Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Закарпатській області вчинено актовий запис за № 53 що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 отриманим мною 09 серпня 2016 р.

Будинок АДРЕСА_1 побудовано у 1994-1996 роках ОСОБА_4 та нею у шлюбі за спільні сумісні кошти, набуті працею.

Під час будівництва будинку вони проживали у належній їй на праві власності у приватизованій квартирі АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва будинку по АДРЕСА_1 , вся побутова техніка, що знаходилася у квартирі: холодильник, пральна машинка, телевізор, посуд, килими були перевезені у новозбудований будинок.

Завершений будівництвом будинок прийнятий в експлуатацію рішенням виконкому Ужгородської міської ради №88 від 22 травня 1996 року. Право власності на будинок зареєстровано Ужгородським державним міжрегіональним виробничим підприємством технічної інвентаризації 08.07.1996 року за реєстровим № 609 на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності довідкою БТІ № 4376 від 08.07.96.

Під час шлюбу, рішенням № 187 виконкому Ужгородської міської ради від 23.10.1996 на ім`я колишнього чоловіка ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,03 та за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку.

Ужгородською міською радою видано державний акт на право приватної власності на землю серія ЗК 015-010235 16 грудня 1996 року, право власності зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Ужгородської міської ради за №1213.

Тому вважає, що нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка для його обслуговування належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи вище наведене, із урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 власником 1/2 частки у спільному майні подружжя: будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 153 м.кв.; визнати ОСОБА_2 власником 1/2 частки земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , переданої у власність Ужгородською міською радою, державний акт на право приватної власності на землю серія ЗК 015-010235, 16 грудня 1996 року, право власності зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Ужгородської міської ради за № 1213.

Не погоджуючись із вимогами позовної заяви представником відповідача ОСОБА_1 було подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного.

Представник відповідача вказує, що позовні вимоги є безпідставними, а доводи, наведені в позовній заяві є надуманими і недостовірними, такими, що суперечать дійсним обставинам справи

Так, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був укладений 21.07.1990 та розірваний 18.04.2011. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина і заяви про прийняття спадщини за законом подали: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (мати померлого) та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В подальшому, Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою, нотаріусом Митровка В.М. заведена спадкова справа за № 64170343 у спадковому реєстрі (номер у нотаріуса 88/2019).

Позивач ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що не є дружиною померлого, не входить до кола спадкоємців, тим не менше звернулась до нотаріуса з заявою про видачу їй про право власності на частку в їх спільному майні у відповідності до ст. 71 Закону України "Про нотаріат" (У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна).

Вказана заява ОСОБА_2 не вирішена нотаріусом і не може бути вирішена, позаяк майно, належне померлому (будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним площею 0,03 га) є особистою власністю померлого ОСОБА_4 .

Нотаріусу було подано нотаріально посвідчений договір дарування від 15,12.1993 р. за реєстровим № 312930, згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 . Тобто, вказаний житловий будинок є особистою власністю померлого ОСОБА_4 . Доводи ОСОБА_2 про те, що під час шлюбу і після його розірвання вона побоювалась заявляти позов про поділ майна через погрози померлого є неправдою і нічим не підтверджені.

Крім цього, ОСОБА_2 зроблено нотаріально посвідчену заяву від 22.04.2011 за реєстровим № 360 про те, що за попередньою сумісною домовленістю між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 вона підтвердила факт отримання матеріальної компенсації до підписання цієї заяви за належну їй частину сумісно нажитого у шлюбі майна від колишнього чоловіка ОСОБА_4 , у зв`язку з чим немає ніяких матеріальних чи інших претензій до колишнього чоловіка.

Отже, заявлений позов ОСОБА_2 спрямований на незаконне заволодіння майном померлого і протиправне позбавлення права на спадкування спадкоємців померлого, до кола яких ОСОБА_2 не входить в зв`язку з розірванням шлюбу в 2011 року.

У зв`язку з наведеним, у задоволенні позову просить відмовити.

Позивач та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримали у повному обсязі та просили такі задоволити. Наголосили на підставність позову та заперечили щодо можливості застосування строку позовної здавності, про що було подано відповідні пояснення. Позивач на продовження розгляду справи не з`явилася. Одночасно, її права та інтереси було забезпечено участю у судовому засіданні її представником-адвокатом Сковородько І.Ф.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Вказала, що позивач у період будівництва будинку перебувала у декретній відпустці, а тому всі роботи по будівництву спірного будинку проводив її син ОСОБА_4 . При цьому не заперечила той факт, що будинок був перебудований заново. На продовження розгляду справи не з`явилася. Водночас, її представник ОСОБА_8 зперечив проти задоволення позову у зв`язку із його безпідставністю. Підтвердив доводи, викладені ним у відзиві на позов та підтримав раніше подану ним заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов визнала повністю. Пояснила, що була маленькою, тому події щодо будівництва не пригадує. Водночас вказала, що пам`ятає який був «стан» будинку у зв`язку з чим на протязі одного року проживали у селі.

У подальшому на розгляд справи не з`явилася. Проте, подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнала повністю та просила проводити розгляд справи без її участі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 не повідомили будь-яких обставин щодо будівництва спірного нерухомого майна, проте вказали, що зі слів померлого ОСОБА_4 їм відомо, що останній виплатив позивачу грошову компенсацію при поділі майна.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 вказала, що є донькою відповідачки ОСОБА_1 , а відповідно рідною сестрою померлого ОСОБА_4 та рідною тіткою ОСОБА_3 . Повідомила, що їй відомо, що будинок був реконструйований у 90-х роках.

Заслухавши доводи представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб 21.07.1990 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини не змінювалось.

Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано 18.04.2011.

З оглянутої копії Договору дарування від 15.12.1993 року судом встановлено, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 26,8 м.кв., що розташований на землях держфонду.

За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_4 набув у власність вищевказане нерухоме майно під час перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування.

Судом встановлено, що згідно технічного паспорту на будинок, виданого на ім`я ОСОБА_4 . Ужгородським державним міжрегіональним виробничим підприємством технічної інвентаризації від 12.02.1996 року за реєстровим №609, загальна площа будинку становить 153,3 м.кв.

Завершений будівництвом будинок прийнятий в експлуатацію рішенням виконкому Ужгородської міської ради №88 від 22 травня 1996 року та право власності на такий будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Таким чином, після набуття у власність ОСОБА_4 на підставі договору дарування будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , колишнє подружжя за період шлюбу, за їх спільні кошти, враховуючи те, що доказів зворотного суду надано не було, у зв`язку із його розбудовою істотно збільшилось внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Також, на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 187 від 23 жовтня 1996 року, ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,03 га для обслуговування житлового будинку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК 015-010235.

Аналіз норм права, викладених у ст. 120 Земельного кодексу України дозволяє прийти до висновку, що у разі переходу права власності на будинок, або його частину від однієї особи до іншої, право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже, з вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є його особистою приватною власністю.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майка), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс 17).

За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що з моменту отримання у власність ОСОБА_4 спірного нерухомого майна, за час перебування у шлюбі із позивачем таке майно істотно збільшилося у своїх розмірах (з 26,8 м.кв. на 153,3 м.кв.), відповідно і у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат колишнього подружжя.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивач відмовилася від матеріальних чи будь-яких інших претензій до свого колишнього чоловіка за належну їй частину сумісно набутого у шлюбі майна згідно нотаріально посвідченої заяви від 22.04.2011 за реєстровим № 360.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 22.04.2011, яка посвідчена приватним нотаріусом Єрмакова І.Ф. та зареєстрована в реєстрі №360, « ОСОБА_2 заявляє, що за попередньою сумісною домовленістю між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 вона підтверджує факт отримання матеріальної компенсації до підписання цієї заяви за належну їй частину сумісно нажитого у шлюбі майна від колишнього чоловіка ОСОБА_4 , і у зв`язку з вказаним вище вона не маю ніяких матеріальних чи інших претензій до колишнього чоловіка ОСОБА_4 ».

За приписами ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Суд констатує, що сторони нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, не укладали, а наявна в матеріалах справи нотаріально посвідчена заява позивача ОСОБА_2 не є договором про поділ майна у розумінні ст. 202, 626, 627 ЦК України та ст. 69 СК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року (справа № 691/262/15-ц).

Що стосується поданої представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Марамигін П.В. заяви про застосування до вимог позову строку позовної давності суд враховує наступне.

Так, представник відповідача вказує, що позивач довідалася (могла довідатися) про її буцімто порушене право в момент нотаріального посвідчення заяви від 22.04.2011 за реєстровим № 360, відповідно строк на звернення до суду закінчився в 22.04.2014. Проте, вона звернулася до суду із вказаним позовом лише 11.07.2019.

Згідно ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобов`язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення.

В судовому засіданні встановлено, що саме після смерті ОСОБА_4 16.04.2019 при зверненні позивача до нотаріуса та з`ясування про відсутність складеного заповіту на їх доньку, нею було встановлено порушення її прав та інтересів.

Таким чином, враховуючи дані обставини суд приходить до висновку, що позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав в межах строку позовної давності.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи надані позивачем твердження, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 4 802,5 гривень з кожної.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст. 256, 257, 261, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11, ст.ст. 76-81, 82, 141, 258-259, 263-265, 272, 273, 353-354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Уточнену позовну заяву задовольнити частково.

Визнати будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на момент смерті ОСОБА_4 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 153 м. кв.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 015-010235).

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 4 802,5 (чотири тисячі вісімсот дві грн. п`ятдесят коп.) гривень з кожної.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; рнокпп НОМЕР_5 ;

Відповідач 1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Відповідач 2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_6 .

Суддя Т.Р. Деметрадзе