Справа № 128/2269/20
Провадження № 22-ц/801/1456/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 рокуСправа № 128/2269/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 128/2269/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Т. Ю. у залі суду, повний текст якого складено 05 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позов мотивований тим, що відповідно до умов договору б/н від 11 серпня 2008 року відповідачка, з урахуванням зміненого кредитного ліміту, отримала кредит у розмірі 19 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Взяті на себе зобов?язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 11 серпня 2008 року має заборгованість за кредитом у розмірі 42 817,09 грн, з яких: 31 819,08 грн заборгованість за тілом кредиту, 10 998,01 грн заборгованість за простроченими відсотками.

За вказаних обставин банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 42 817,09 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2021 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог не доводять факт наявності у ОСОБА_1 кредитної заборгованості у визначеному банком розмірі.

Заявлена банком сума основної заборгованості за кредитом не передбачена умовами анкети-заяви ОСОБА_1 , поданої до АТ КБ «ПриватБанк» 11 серпня 2008 року.

Так, позивачем не обґрунтовано та не доведено, що заборгованість за відсотками у сумі 10 998,01 грн є простроченою та нарахування здійснювалося саме за користування отриманими боржником грошовими коштами, а не на залишок самостійно розрахованої кредитором суми кредиту.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що сума, яку він просить стягнути з відповідача, є саме простроченою заборгованістю, а вимоги про стягнення з відповідача різниці між отриманими та виплаченими коштами позивачем не заявлено, розмір заявлених до стягнення відсотків за користування отриманими коштами також є недоведеним, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду у складів колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року постанову Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2021 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що почеркознавча експертиза у цій справі не проводилась, тому у суду не було підстав для висновку про неналежність відповідачці підпису в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування.

Вирішуючи спір, апеляційний суд також не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не надала до суду доказів про не підписання нею не тільки анкети-заяви від 11 серпня 2008 року, а й довідки про умови кредитування від 11 серпня 2008 року, не заявила вимоги про визнання укладеного правочину недійсним, а отже, не спростувала презумпцію його правомірності, передбачену статтею 204 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

18 липня 2022 року з Верховного Суду надійшли матеріали справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 липня 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Оніщук В. В., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 липня 2022 року справу призначено до розгляду на 28 липня 2022 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 634, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Так, суд не звернув уваги на те, що кредитні правовідносини між сторонами виникли, зокрема, на підставі частини першої статті 634 ЦК України, шляхом приєднання ОСОБА_1 до типового примірника договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» на підставі її заяви від 11 серпня 2008 року. Указана заява містила істотні умови договору: початкову суму кредитного ліміту, базову відсоткову ставку на залишок заборгованості, вид та валюту кредитної картки. Крім того, 11 серпня 2008 року ОСОБА_1 також підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки, яку, на переконання заявника, суд першої інстанції відхилив та не оцінив як доказ виключно на підставі припущень, що суперечить змісту статті 81 ЦПК України.

Банк неодноразово здійснював перевипуск кредитної картки відповідача, що підтверджується розрахунком заборгованості, заявою, довідкою про умови кредитування, довідкою банку про видані кредитні картки, про зміну умов кредитування та випискою за рахунками відповідача, які суд не врахував як докази існування заборгованості. Банківська виписка має статус первинного бухгалтерського документа.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що банк не ознайомлював її з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку.

Указує, що вона погоджувала з банком кредитний ліміт лише у розмірі 1000 грн, а тому обрахування банком тіла кредиту у розмірі 31 819,08 грн є безпідставним.

ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

11 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до позивача для отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву від 11 серпня 2008 року.

Зі змісту анкети-заяви слідує, що ОСОБА_1 просила оформити кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з бажаним кредитним лімітом в сумі 3050,00 грн. Кредитний ліміт встановлено в сумі 1000,00 грн та передбачено сплату процентів за користування кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості (базова процентна ставка за кредитом) (а. с. 16).

Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки б/н за картковим рахунком НОМЕР_1 протягом 2008-2018 років було неодноразово змінено кредитний ліміт, найбільша сума становила 19 000,00 грн. Востаннє було змінено кредитний ліміт 13 вересня 2018 року та встановлено в розмірі 0,00 грн (а. с. 15).

Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки б/н, за кредитним договором відповідачці було надано 6 кредитних карток (а. с. 14).

Згідно з розрахунком, наданим АТ КБ «ПриватБанк», розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 11 серпня 2020 року становить 42 817,09 грн, яка складається із такого: 31 819,08 грн - основна заборгованість за кредитом, у тому числі 31 819,08 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 10 998,01 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 5-13).

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 нараховано основну заборгованість за кредитом у розмірі 32 968,56 грн, з яких: основна заборгованість за кредитом становить 32 968,56 грн, прострочена заборгованість за кредитом становить 0,00 грн (а. с. 12).

З копії виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором встановлено рух коштів на рахунку ОСОБА_1 , в тому числі здійснення автоматичного списання відсотків та комісій позивачем шляхом збільшення суми боргу, а саме розміру кредиту (а. с. 32-40).

Також з розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», встановлено, що позичальник добровільно сплатила банку за вказаним договором 102 704,23 грн на погашення поточної заборгованості за кредитом, 6 979,90 грн простроченої заборгованості за кредитом, 350,00 грн пені, з 01 жовтня 2019 року позичальник додатково сплатила 565,91 грн поточної заборгованості за кредитом, 1 949,79 грн простроченої заборгованості за кредитом, 230,00 грн заборгованості за нарахованими відсотками, 2 291,31 грн заборгованості за простроченими відсотками (а. с. 12, а. с. 13, зворот).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За правилами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Ураховуючи обов`язковість висновків Верховного Суду під час нового розгляду справи (ч. 5 ст. 411 ЦПК України), колегія суддів зазначає таке.

Позивач обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 серпня 2008 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», як невід`ємну частину спірного договору, а також довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду».

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції зазначив про недоведеність позовних вимог з огляду на те, що судом не встановлено підстав для існування та нарахування заборгованості, визначеної банком у позовній заяві.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

ОСОБА_1 не заперечувала факт отримання від банку 1000,00 грн у вигляді встановлення кредитного ліміту на отриману кредитну картку, однак вказувала про погашення вказаної суми, сплату процентів за користування кредитом у розмірі 3% та здійснення суттєвої переплати на користь позивача грошових коштів під час повернення кредиту, про що слідує, у тому числі і з наданих позивачем розрахунків заборгованості.

З огляду на це ОСОБА_1 заперечувала існування у неї будь-яких зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи свою позицію тим, що вона належним чином виконала умови кредитного договору, сплатила у повному обсязі розмір отриманого кредиту та відсотки за користування ним.

Зазначені обставини вказують про існування між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договірних правовідносин.

На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало до суду розрахунки заборгованості за кредитним договором від 11 серпня 2008 року № б/н, укладеним між банком та відповідачкою, станом на 30 вересня 2019 року та станом на 11 серпня 2020 року; виписку за картковим рахунком ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н станом на 12 серпня 2020 року; довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідачку (договір б/н); анкету-заяву від 11 серпня 2008 року; довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 11 серпня 2008 року; Умови та правила надання банківських послуг; наказ про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів), а також копію паспорта ОСОБА_1 .

Крім цього, 23 жовтня 2018 року ОСОБА_2 погодила зміни до умов кредитування підписавши відповідну довідку (а.с.18-19).

Відповідачка не заперечувала щодо підпису анкети-заяви та довідки про зміну умов кредитування.

Указана довідка визначає, зокрема, процентну ставку за межами пільгового періоду (42%) та процентну ставку яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту (84%), пені, а також штрафів.

Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що:

«доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору».

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження

№ 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).

Встановивши те, що за картковим рахунком ОСОБА_1 закріплено декілька карток, та за умов неспростування відповідачкою обставин користування цими картками, суд першої інстанції проігнорував доведення позивачем існування між сторонами кредитних правовідносин та фактично усунувся від з`ясування обставин справи щодо існування у ОСОБА_1 кредитної заборгованості.

Суд не врахував, що відповідно до змісту анкети-заяви від 11 серпня 2008 року банк видав ОСОБА_1 картку № НОМЕР_1 , а також не перевірив обставин перевипуску кредитної картки.

Також суд першої інстанції усупереч положенням статті 89 ЦПК України жодним чином не мотивував відхилення анкети-заяви та довідки про умови кредитування як доказу обґрунтованості позовних вимог, не звернув належної уваги на доводи позивача про те, що умови про стягнення процентів погоджені сторонами, що не спростовано відповідачем, не надав належної правової оцінки доводам і доказам, наданим позивачем, зокрема заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку» та довідці про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», які підписані відповідачкою, що призвело до неправильного вирішення справи.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Отже, спростувати розрахунок боргу за тілом кредиту можливо лише в призмі оцінки доводів сторони, яка заперечує такий розрахунок.

Висновок суду, щодо неправильного визначення банком тіла кредиту, суперечить основним принципам цивільного судочинства диспозитивності та змагальності сторін.

Близька за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 травня 2021 року по справі № 941/668/20.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вище положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Аргументи відповідачки про те, що вона погоджувала з банком кредитний ліміт 1000 грн не заслуговують на увагу.

Як слідує з підписаної відповідачкою довідки про зміну умов кредитування від 23 жовтня 2018 року, сторони узгодили кредитний ліміт до 50 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість у розмірі 42 817,09 грн, з яких: 31 819,08 грн заборгованість за тілом кредиту, 10 998,01 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи суд допустив порушення матеріального та процесуального права, то колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині розподілу судових витрат слід врахувати, що позивачем сплачено за розгляд справи в суді першої інстанції 2102 грн, за апеляційну скаргу 3153 грн та за подання касаційної скарги 4204 грн, а всього: 9459 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9454 грн.

Керуючись ст. ст. 375, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 42 817,09 грн, з яких: 31 819,08 грн заборгованість за тілом кредиту, 10 998,01 грн заборгованість за простроченими відсотками та 9454 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя-доповідач С. К. Медвецький

судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський