Справа № 439/2136/21 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1950/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника позивача - Ляшка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Дубенської міської лікарні» Дубенської міської ради Рівненської області на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області, про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Бродівського районного суду Львівської області із позовною заявою до відповідача: Комунального некомерційного підприємства «Дубенськаміська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області, в якій просила суд визнати незаконним та скасувати наказ за № 425-ос від 11 листопада 2021 року, який виданий Комунальним некомерційним підприємством «Дубенської міської лікарні» Дубенської міської ради Рівненської області, про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача інфекційного відділення. Також просила суд поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача Інфекційним відділенням Комунального некомерційного підприємства «Дубенськаміська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області. Окрім цього, просила суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 11 листопада 2021 року. Водночас просить суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області на користь ОСОБА_1 матеріальне відшкодування заподіяної моральної шкоди у сумі 90 000 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що наказом відповідача за № 9-ос від 10 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнята на посаду завідувача інфекційним відділенням Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області. Проте вже 11 листопада 2021 року за наказом відповідача за № 425-ос позивачка звільнена із займаної посади за порушення посадової інструкції на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вказувала, що таке звільнення є незаконним та порушує її трудові права, позаяк спірний наказ роботодавця не містить жодного посилання на конкретні факти та випадки порушень трудової дисципліни. Формулювання наказу є узагальненим та не дає можливості встановити допущені порушення робітником під час виконання трудових обов`язків. Водночас на думку позивачки відсутні факти її систематичного порушення трудової дисципліни. Наказ відповідача за № 06 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 03 лютого 2021 року є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам трудового законодавства.

Позивачка мотивувала, що незаконним звільненням їй заподіяно моральну шкоду, яка обумовлена приниженням її гідності, професійної честі і ділової репутації.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ за № 425-ос від 11 листопада 2021 року, який виданий Комунальним некомерційним підприємством «Дубенської міської лікарні» Дубенської міської ради Рівненської області, про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача інфекційного відділення.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Інфекційним відділенням Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області н а користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 123 236 (сто двадцять три тисячі двісті тридцять шість) гривень 64 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області на користь держави суму сплаченого судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника ОСОБА_1 .

Рішення суду оскаржило Комунальне некомерційне підприємство «Дубенської міської лікарні» Дубенської міської ради Рівненської області.

В апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликаються на те, що вони не отримували для ознайомлення заяву про збільшення позовних вимог, що позбавило їх можливості надати суду свої заперечення щодо такої заяви.

Також звертають увагу суду на те, що суд першої інстанції мав відмовити у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки такою заявою ставиться вимога, яка є новою, що не є за своїм змістом збільшенням розміру позовних вимог, тобто є окремою та самостійною позовною вимогою, що не передбачено процесуальним законом.

Просять рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовільняючи частково позов про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої моральної шкоди,суд першої інстанції виходив з того, що під час винесення відповідачем оспорюваного наказу про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення, у роботодавця не існувало жодної об`єктивної підстави вважати, що позивачка вчинила дисциплінарний проступок. Щодо моральної шкоди, то відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд виходив з того, що позивачкою не конкретизовано перед судом у чому полягала така шкода, чи дійсно така призводила до психічних страждань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 10 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача інфекційним відділенням Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області, що підтверджується Наказом за № 9-ос від 10 січня 2017 року.

03 лютого 2021 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. Із таким наказом ОСОБА_1 ознайомлена 03 лютого 2021 року. Наказ не оспорювався,

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області за № 425-ос від 11 листопада 2021 року, звільнено ОСОБА_1 завідувачку інфекційним відділенням Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області, на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України. Згоду на розірвання трудового договору із ОСОБА_1 надано Первинною профспілковою організацією працівників охорони здоров`я Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області, що підтверджується наданою суду копією оспорюваного наказу; рішенням Первинної профспілкової організації працівників охорони здоров`я Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області, яке затверджене протоколом за № 10 від 28 жовтня 2021 року, разом із доданими до нього додатками.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб працівник допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, яке носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

При цьому, пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дав тлумачення систематичності. Так, відповідно до п.23 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Вирішуючи позов про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення за систематичне порушення трудової дисципліни, суд має враховувати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п.3 ст.40 КЗпП України, а тому необхідно з`ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню.

Таким чином, підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й такого, що не втратив юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

При цьому, роботодавець зобов`язаний довести правильність застосування ним всіх попередніх дисциплінарних стягнень та факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, відповідно до ст. 80 ЦПК.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення із займаної посади стала доповідна записка медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області від 15 жовтня 2021 року про відсутність препарату Ремдесивір у Інфекційному відділенні станом на 01 квітня 2021 року та невиконання вимог ведення медичної документації відповідно до вимог інструкції щодо заповнення первинної облікової документації.

Досліджений судом оспорюваний наказ Комунального некомерційного підприємства «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради Рівненської області за № 425-ос від 11 листопада 2021 року, яким звільнено ОСОБА_1 із посади завідувача Інфекційного відділення вищевказаного медичного закладу не містить жодних відомостей щодо порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

Крім того, в оскаржуваному наказі відсутні відомості щодо дати, змісту та часу вчинення позивачкою невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, ознак систематичності, що свідчить про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність безпосереднього порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни чи невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором є правильним.

Таким чином, за відсутності систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, суд зробив правильний висновок про визнання незаконним та скасування наказу № 425-ос від 11 листопада 2021 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 та поновлення її на роботі.

За змістом ст.235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з

12 листопада 2021 року по 13 червня 2022 року в розмірі 123 236 гривень 64 копійки.

Колегія суддів із зазначеним розрахунком погоджується.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що вони не отримували для ознайомлення заяву про збільшення позовних вимог, оскільки згідно матеріалів справи представник позивача 18.022022 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та в додатку до неї долучив доказ про направлення даної заяви відповідачеві. (а.с.98)

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Дубенської міської лікарні» Дубенської міської ради Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.10.2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.