Справа № 456/4725/21
Провадження № 2/456/340/2022
РІШЕННЯ

іменем України

11 жовтня 2022 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Балабанській О.Т.

з участю представника позивача адвоката Поліщук І.М.

представника відповідача адвоката Пилипів О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

Підстава позову (позиція позивача): Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ виконувача обов`язків Державного підприємства «Стрийського комбінату хлібопродуктів №1» від 11.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків начальника елеватора Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» з 11.08.2021; стягнути з Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.08.2021 до дня поновлення на роботі та витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що він працював на Державному підприємстві «Стрийський комбінат хлібопродуктів № 1», , в тому числі з 10.11.2020 виконуючим обов`язки начальника елеватора. Наказом № 33к від 11 серпня 2021 року він був звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, однак звільнення вважає незаконним з наступних підстав. Так, 23 червня 2021 року він прийшов в кабінет директора підприємства з написаною заявою на звільнення, в якій він просив звільнити його з 23.06.2021, за згодою сторін, оскільки на підприємстві довгий час не виплачувалась заробітна плата, а відтак його не влаштовували такі умови праці. Цю заяву він не реєстрував через канцелярію підприємства, а прийшов з нею безпосередньо до директора ОСОБА_2 . Проте, між ними відбулася розмова і директор підприємства переконав його не «гарячкувати», а залишатися працювати на підприємстві, оскільки йому немає ким його замінити. Крім того, директор повідомив, що підприємство в скорому часі припинить своє існування, відтак звільнені будуть всі працівники, тому просив його залишитися і допрацювати до ліквідації підприємства. По закінченні розмови, директор ДП «Стрийський КХП №1» ОСОБА_2 забрав його заяву і вдав, що її викинув, а він повернувся до виконання своїх посадових обов`язків. Відтак, він продовжував працювати на ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів № 1». З 11 серпня 2021 року він перебував на лікарняному, а 12 серпня 2021 року, перебуваючи на лікарняному, йому стало відомо, що він звільнений. Відтак, ні 01.07.2021, ні 11.08.2021, заяву про звільнення він не подавав та не реєстрував на підприємстві. Тобто, адміністрація підприємства самовільно вирішила його звільнити в день, коли він перебував на лікарняному. Таким чином, наказ № 33к від 11.09.2021 про припинення трудового договору є недійсним (нікчемним) з моменту його видання.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України, пояснив, що він працює на ДП Стрийський КХП №1 з 28.10.2020. В березні 2021 року на підприємстві змінився керівник, з яким він не знайов спільної мови. В червні 2021 року він вирішив звільнитися і 23.06.2021 написав заяву про звільнення, але після розмови з керівником, було вирішено, що він залишиться працювати. Вийшовши на роботу, йому стало погано, тому він пішов на лікарняний, а 11.08.2021 дізнався, що його звільнили. 23.06.2021 заяву про звільнення він віддав в.о. директора ОСОБА_2 , але після розмови з останнім було вирішено, що він продовжує працювати на підприємстві, а дана заява про звільнення залишилася в ОСОБА_2 01.07.2021 він не подавав особисто заяву в канцелярію і не реєстрував. 23.06.2021 заява була написана ним особисто та при ньому директор не візував дану заяву. На підприємстві була заборгованість по заробітній платі. В квітні 2021 року на підприємстві була перевірка і встановлено недостачу та розтрату майна, було зареєстроване кримінальне провадження. Дану недостачу на підприємстві йому було створено штучно.

Представник позивача адвокат Поліщук І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та зазначила, що позивач бажав, щоб його звільнили 23.06.2022, однак його було звільнено 11.08.2022, під час його перебування на лікарняному. Окрім цього, директор підприємства підписав наказ про звільнення під час перебування у відрядженні, що суперечить чинному законодавству.

Позиція відповідача: 26.10.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позивача Ю.Осипенко просить відмовити у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, повністю. Зазначив, що не погоджується з наведеними позивачем фактичними обставинами та правовими підставами позову. Наказом ДП «Стрийський КХП № 1» від 27.10.2020 № 24к ОСОБА_1 прийнятий на посаду старшого майстра елеватора ДП «Стрийський КХГ1 № 1» з 28 жовтня 2020 року. Наказом ДП «Стрийський КХП № 1» від 10.11.2020 № 27к ОСОБА_1 переведений на посаду виконуючого обов`язків начальника елеватора ДП «Стрийський КХП № 1» з 10 листопада 2020 року. 01 липня 2021 року ОСОБА_1 , перебуваючи на амбулаторному лікуванні з 24.06.2021 по 08.07.2021, подав через канцелярію заяву від 23.06.2021 про звільнення його з роботи за згодою сторін з 23 червня 2021 року та проведення з ним повного розрахунку по заробітній платі, що підтверджується відповідною заявою, журналом вхідної кореспонденції станом на 01.07.2021 та листком непрацездатності серії АЛВ № 105033 від 24.06.2021. Про те, що позивач здатний був прибувати на Підприємство під час проходження ним амбулаторного лікування, свідчить заява в.о. директора ДП «Стрийський КХП №1» Осипенка Ю.А. від 16.08.2021, адресована Стрийському РУП ГУ НП у Львівській області. Дана заява подана до місцевого органу поліції у зв`язку намаганням ОСОБА_1 несанкціоновано проникнути на територію підприємства 16 серпня 2021 року, тобто за час перебування ним на амбулаторному лікуванні у відповідності до листка непрацездатності серії АЛВ № 105184 від 11.08.2021. Отже, працівник ОСОБА_1 , добре знаючи про наявність заборгованості по заробітній платі на підприємстві, 01 липня 2021 року виявив бажання звільнитись з роботи за згодою сторін в будь-який час після 23 червня 2021 року за умови виплати йому повного розрахунку по заробітній платі. ОСОБА_1 вийшов з лікарняного на роботу 09 липня 2021 року, тобто в той час коли в.о. директора ДП «Стрийський КХП № 1» Осипенко Ю.А. перебував на стаціонарному лікуванні з 08.07.2021 по 19.07.2021, що підтверджується листком непрацездатності серії АЛБ №715790 від 19.07.2021. Вийшовши з лікарняного на роботу, 20 липня 2021 року в.о. директора ДП «Стрийський КХП № 1» Осипенко Ю.А. повідомив ОСОБА_1 про можливість його звільнення з роботи за угодою сторін з 11 серпня 2021 року, так як до цього дня підприємство зможе погасити перед ним заборгованість по заробітній платі та провести повний розрахунок по ній. Позивач погодився на такі умови та не відкликав свою заяву про зільнення за угодою сторін, про що свідчить особова справа працівника ОСОБА_1 та журнал вхідної кореспонденції підприємства станом на липень-серпень 2021 року. Наказом ДП «Стрийський КХП № 1» від 11.08.2021 № 33 к виконуючого обов`язків начальника елеватора ДП «Стрийський КХП № 1» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 11 серпня 2021 року за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Враховуючи те, що ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 11.08.2021 по 16.08.2021, тому копію наказу про звільнення з роботи йому було надіслано 16 серпня 2021 року за місцем реєстрації його проживання рекомендованим листом, який повернувся на підприємство за терміном зберігання, що підтверджується листком непрацездатності серії АЛВ №105184 від 11.08.2021, супровідним листом ДП «Стрийський КХП №1» від 16.08.2021 №344, конвертом з поштовим відправленням за трек номером 127, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек номером 127. При прибутті ОСОБА_1 на підприємство 17 серпня 2021 року, в цей день комісією ДП «Стрийський КХП № 1» складено акт про відмову від отримання ним копії наказу про звільнення з роботи та проведено повний розрахунок по заробітній платі, що підтверджується відомістю розподілу витрат Підприємства від 17.08.2021. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є угода сторін. За змістом цієї правової норми однією з основних умов його правомірності є обопільне волевиявлення як працівника, так і роботодавця. Адже, виходячи зі змісту поняття «угода», можна дійти до висновку, що повинно мати місце взаємне волевиявлення сторін, аби така угода могла бути реальною. Це положення знаходить своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 31.11.2019 у справі № 1340/6082/18 та постанові Верховного Суду від 05.04.2020 у справі № 524/466/17, де суд визначає поняття «волевиявлення» як засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій, та поняття «угода» як дії громадян та організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Ініціювати звільнення за угодою сторін можна у будь-який момент виникнення відповідного бажання у однієї зі сторін та за погодженням з іншою стороною звільнення працівника може бути проведено у будь-який час, що узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 1340/6082/18. Варто зазначити, що відкликання працівником своєї заяви на звільнення за угодою сторін, у сукупності з іншими обставинами, має значення для встановлення факту наявності волевиявлення у працівника у момент видачі наказу про звільнення. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 820/243/16 зазначено, що факт відкликання працівником своєї заяви, хоч і не анульовує угоду про звільнення, проте свідчить про відсутність у працівника волевиявлення, а тому звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України відбутись не може. У постанові Верховного Суду від 02.09.2019 у справі № 401/30/17-ц та постанові Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 813/740/17 суд зазначає, що доводи позивачів на те, що їх звільнили у період тимчасової непрацездатності, є безпідставними, адже в даному разі мало місце звільнення за угодою сторін, тому таке звільнення є цілком правомірним. Таким чином, наказ ДП «Стрийський КХП № 1» від 11.08.2021 № 33к про звільнення з роботи ОСОБА_1 за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, який виданий роботодавцем в будь-який час за волевиявленням позивача звільнитись за угодою сторін, що мало місце 01 липня 2021 року, за відсутності заяви працівника про відкликання заяви про звільнення з роботи за угодою сторін, в тому числі у момент видачі наказу про звільнення, та при проведенні повного розрахунку по заробітній платі після виходу позивачем з лікарняного 17 серпня 2021 року, є правомірним. Твердження позивача про те, що 23 червня 2021 року в.о. директора ДП «Стрийський КХП № 1» Осипенко Ю.А. безпосередньо отримав від ОСОБА_1 його заяву про звільнення з роботи від 23.06.2021 за згодою сторін та не погодився звільнити його на цій підставі у зв`язку із ліквідацією підприємства, не відповідає дійсності. Так, із журналу вхідної кореспонденції підприємства вбачається, що заява про звільнення з роботи, яка зареєстрована за вх. № 176 від 01.07.2021 поступила від ОСОБА_1 , а не від керівника підприємства Осипенка Ю.А. Уповноваженим органом управління Підприємства - Державним агентством резерву України рішення про ліквідацію ДП «Стрийський КХП № 1» чи про звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Підприємства у відповідності до п. 11.1 Статуту Підприємства не приймалось. Тому, ДП «Стрийський КХП № 1» не перебуває в стані припинення, що підтверджується Випискою з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ, а відтак розмови керівника Підприємства ОСОБА_2 із працівником ОСОБА_1 про ліквідацію ДП «Стрийський КХП № 1» не було та й не могло бути. Також, не заслуговують на увагу аргументи позивача щодо повернення ним до виконання своїх посадових обов`язків та продовження праці на підприємстві після 23 червня 2021 року, адже ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 24.06.2021 по 08.07.2021 та в цей період тимчасово не працював, про що свідчить листок непрацездатності серія АЛВ № 105033 від 24.06.2021. Доводи позивача про те, що його незаконно звільнили у період тимчасової непрацездатності, є безпідставними, адже в даному разі мало місце звільнення за угодою сторін, тому таке звільнення є цілком правомірним, що узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 02.09.2019 у справі № 401/30/17-ц та постанові Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 813/740/17.

Представник відповідача - адвокат Пилипів О.В. в судовому засіданні позов заперечила та зазначила, що позивача було звільнено на підставі його заяви та на його умовах, проведено повний розрахунок. Позивач самостійно 01.07.2021 подав в канцелярію заяву і жодного разу не відкликав її. Звільнення вважає законним і таким, що відбулося за згодою сторін.

Показання свідків.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 говорив йому про те, що має намір звільнятися, оскільки на підприємстві не виплачували заробітну плату. В кінці червня ОСОБА_1 написав заяву про звільнення, однак директор не підписав дану заяву, повідомивши, що він має відпрацювати дав тижні, оскільки він є особою матеріально відповідальною, а на підприємстві планується перевірка, після якої буде розглянуто питання щодо його звільнення. До 01.08.2021 на підприємстві мало бути переважене все зерно, але зробити цього їм не дали можливості. Він також був звільнений по цій самій причині що і позивач.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомила, що працює провідним економістом на ДП «Стрийський КХП №1». В її обов`язки входить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції. Позивач подав заяву про звільнення в перших числах липня 2021 року особисто. Вона прийняла і зареєструвала дану заяву, залишивши в себе оригінал, а копію повернула ОСОБА_1 . Наказ про звільнення підготував відділ кадрів. Це була єдина його заява, з якою до неї звертався позивач. Щодо повернення даної заяви, позивач до неї не звертався. В подальшому заяву про звільнення була передано у відділ кадрів, на даній заяві була віза керівника. Також додала, що на підприємстві була заборгованість по заробітній платі.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомив що займає посаду в.о. директора ДП «Стрийський КХП №1» та в кінці червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до нього із заявою про звільнення за згодою сторін. Дану заяву він особисто приніс до нього в кабінет. Він погодився звільнити позивача, однак не міг цього зробити, оскільки була заборгованість по заробітній платі. Крім цього ОСОБА_1 в той день пішов на лікарняний, а коли повернувся в липні, то 08.07.2021 він сам пішов на лікарняний, тривалий час лікувався у місті Львові. Коли повернувся з лікарняного, дізнався, що заборгованість по заробітній платі позивачу виплачено. 01.07.2021 ОСОБА_1 особисто забрав у нього заяву і зареєстрував у канцелярії. В подальшому, 11.08.2021 він його звільнив за згодою сторін. Зазначив, що дійсно звільнив його по телефонному дзвінку, оскільки в той день був у відрядженні. Крім цього, повідомив, що в Стрийському РУП ГУНП у Львівській області зареєстроване кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 . Визнав, що це його помилка, що він не зареєстрував дану заяву ще 23.06.2021.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

Згідно копії наказу ДП «Стрийський КХП №1» №24к від 27.10.2020, ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 28.10.2020 старшим майстром елеватора /а.с. 6/.

Згідно копії наказу ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» №27-к від 10.11.2020, ОСОБА_1 , старшого майстра елеватора, переведено на посаду виконуючого обов`язків начальника елеватора з 10.11.2020 з повною матеріальною відповідальністю /а.с. 7/.

Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 23.06.2021, адресованої в.о. директора Стрийського КХП №1, останній просив звільнити його за згодою сторін та провести повний розрахунок по заробітній платі з 23.06.2021. Дана заява зареєстрована за вх. №176 від 01.07.2021 /а.с. 8/.

Згідно копії наказу ДП «Стрийський КХП №1» про припинення трудового договору №33-к, ОСОБА_1 звільнено 11.08.2021 на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України /а.с. 9/.

Як вбачається з довідки про доходи ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» №361 від 07.09.2021, ОСОБА_1 працює у ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» на посаді в.о. начальника елеватора, загальна сума доходу за період з 01.06.2021 по 31.07.2021, за винятком аліментів, становить 18784,62 грн /а.с 11/.

З копії витягу з журналу вхідної кореспонденції, вбачається, що заява ОСОБА_1 зареєстрована за вх. №176 від 01.07.2021 /а.с. 12/.

Як вбачається з виписки з ЄДРЮО, ФОП та ГФ, в.о. керівника Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України є ОСОБА_2 /а.с. 27/.

Як вбачається з копії статуту ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України, такий затверджено наказом Державного агентства резерву України від 10.03.2021 №51 т.в.о. голови Державного агентства резерву України М. Барабаш /а.с. 28-34/.

Згідно копії наказу Державного агентства резерву України від 17.03.2021 №54-к, ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язків директора ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України 18.03.2021 до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління /а.с 35/.

Згідно копії листка непрацездатності серія АЛВ №105033, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні та був звільнений від роботи з 24.06.2021 по 08.07.2021 /а.с. 53/.

Згідно копії листка непрацездатності серія АЛВ №105184, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні та був звільнений від роботи з 11.08.2021 по 16.08.2021 /а.с. 54/.

Згідно копії листка непрацездатності серія АЛБ №715790, ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні та був звільнений від роботи з 08.07.2021 по 19.07.2021 /а.с. 55/.

Згідно копії листка непрацездатності серія АЛБ №946568, ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні та був звільнений від роботи з 27.07.2021 по 29.07.2021 /а.с. 56/.

Згідно копії листка непрацездатності серія АЛВ №105148, ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні та був звільнений від роботи з 30.07.2021 по 05.08.2021 /а.с. 57/.

Як вбачається з акту про відмову від підпису в наказі про звільнення від 17.08.2021, комісія в складі т.в.о. головного бухгалтера ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України ОСОБА_5 , менеджера з персоналу ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України ОСОБА_6 , провідного економіста з праці ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України ОСОБА_4 склали цей акт про те, що ознайомлено працівника ОСОБА_1 зі змістом наказу від 11.08.2021 №33-к «Про припинення трудового договору, згідно якого вище вказаний працівник звільнений із займаної посади. Однак, працівник ОСОБА_1 відмовився від підпису у вищевказаному наказі /а.с. 61/.

Згідно відомостей розподілу виплат ДП «Стрийський КХП №1» ОСОБА_1 перерахована заробітна плата за серпень 2021 в сумі 5569,70 грн. /а.с. 62/.

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 від 16.08.2021, адресованої начальнику Стрийського РУП ГУНП у Львівській області А. Коцуру, ОСОБА_2 просив прийнято міри до колишнього працівника ОСОБА_1 , який 16.08.2021 близько 20:00 год. вчинив з ним конфлікт біля прохідної ДП «Стрийський КХП №1» та намагався проникнути через прохідну на територію ДП «Стрийський КХП №1» /а.с. 63/.

Згідно копії наказу в.о. директора ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Осипенка Ю.А. №12/к від 01.04.2021 про додаткові обов`язки ОСОБА_4 , на ОСОБА_4 покладено виконання обов`язків завідувача канцелярії поряд із своєю основною роботою, на умовах суміщення посад з 01.04.2022 /а.с. 92/.

Згідно копії наказу в.о. директора ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Осипенка Ю.А. №32/к від 06.08.2021 про вибуття у відрядження та покладення виконання обов`язків, з 09.08.2021 по 11.08.2021 ОСОБА_2 вибув у відрядження в місто Київ, виконання обов`язків по керівництву підприємством з моменту його вибуття у відрядження до моменту його прибуття на підприємство тимчасово покладено на головного інженера ОСОБА_7 з правом підпису всіх видів бухгалтерських, касових та юридичних документів /а.с. 134/.

Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2020 р. в справі № 359/5905/18, використавши правові висновки Верховного Суду України, що в подальшому знайшли свій розвиток в аналогічних постановах Верховного Суду, який не відступив від цих основоположних висновків, звернув увагу судів загальної юрисдикції, зокрема, на таке.

За змістом ч.1ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації.

Підстави припинення трудового договору встановлені ст.36 КЗпП України.

Угода сторін є підставою припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України.

Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Угода це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України передбачає наявність обов`язкової стадії домовленості сторін на таку підставі припинення трудового договору. Домовленість сторін є підтвердженням дійсних намірів та волевиявлення сторін на вчинення відповідних дій. Відсутність домовленості про звільнення з визначенням відповідної дати виключає можливість звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України. В такому випадку роботодавець повинен звільнити працівника на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказана позиція узгоджується з висновком КАС ВС в постанові від 30.10.2019 року в справі № 1340/6082/18, а також з постановою Верховного суду України від 26.10.2016 року в справі № 404-3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16), на яку посилались сторони в процесі розгляду справи.

Таким чином, передбачена п.1ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу та працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року по справі № 473/4262/19.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Аналогічний висновок викладений, зокрема, в постановах Верховного Суду від 27 січня2021 року в справі № 442/2603/18, від 23 грудня 2019 року в справі № 233/1563/18 та від 31 серпня 2020 рокув справі № 359/5905/18.

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 28.10.2020 старшим майстром елеватора, відповідно до наказу ДП «Стрийський КХП №1» №24к від 27.10.2020.

Також судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 старшого майстра елеватора, переведено на посаду виконуючого обов`язки начальника елеватора з 10.11.2020 з повною матеріальною відповідальністю, відповідно до наказу ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» №27-к від 10.11.2020.

Як вбачається з наказу ДП «Стрийський КХП №1» №33-к, ОСОБА_1 11.08.2021 звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Підставою для звільнення позивача з роботи слугувала заява, написана ним власноручно 23.06.2021, чого не заперечив сам позивач в судовому засіданні. Будь-яких доказів на підтвердження факту здійснення на позивача тиску з боку відповідача, який став причиною його звільнення та написання відповідної заяви, позивач не надав. На вказаній заяві міститься резолюція керівника, що свідчить про спільну домовленість сторін на звільнення позивача.

Як на підставу для поновлення на роботі, позивач вказує про звільнення його в період тимчасової непрацездатності, відсутність волевиявлення, оскільки заяву він самостійно до канцелярії не подавав, а також той факт, що наказ про звільнення винесено директором під час перебування такого у відрядженні.

Насамперед суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в судовому засіданні, дослідженими доказами у справі встановлено,

-що дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, і сторони наведене підтвердили, зокрема, про факт написання позивачем заяви і факт подання такої керівнику підприємства, що дозволяє суду зробити висновок про те, що мало місце спільне волевиявлення сторін;

-в момент видачі наказу про звільнення, мало місце волевиявлення працівника на припинення трудового договору, оскільки позивач не заперечив того факту, що самостійно подав 23.06.2021 заяву про звільнення, і таку впродовж всього часу не відкликав, позивач не заперечив в судовому засіданні, що така заява залишилася на підприємстві;

-працівник не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін;

-не було згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору, оскільки такої домовленості між сторонами не було.

З наведеного вбачається, що мало місце спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП.

Таким чином, належні та допустимі докази свідчать про те, що мало місце волевиявлення позивача на його звільнення за спільною угодою із відповідачем, таке волевиявлення позивача було і на момент видачі наказу про звільнення, у встановленому законом порядку, позивач не заявляв про анулювання попередньої домовленості на звільнення з підстав п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі, ОСОБА_1 посилався на те, що звільнення проведено в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

04 вересня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У абзаці п`ятнадцятому пункту 3 мотивувальної частини вказаного рішення вказано, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Отже, за встановлених судами обставин звільнення позивача за угодою сторін в період його тимчасової непрацездатності є незаконним.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс 19) сформулювала висновок, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , згідно листка непрацездатності серія АЛВ №105033, перебував на амбулаторному лікуванні з 24.06.2021 по 08.07.2021. В подальшому перебував на амбулаторному лікуванні, згідно листка непрацездатності серії АЛВ №105184, з 11.08.2021 по 16.08.2021.

З урахуванням викладеного, порушене право ОСОБА_1 підлягає поновленню шляхом зміни дати його звільнення з 11 серпня 2021 року на 17 серпня 2021 року (перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності).

Твердження позивача про те, що 01.07.2021 він не подавав та не реєстрував заяву про звільнення, а заява про звільнення була ним подана 23.06.2021 безпосередньо в.о. директора підприємства ОСОБА_2 та залишилась в останнього, жодними доказами не підтверджено та спростовано показаннями свідків.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач подав заяву про звільнення в перших числах липня 2021 року їй особисто. Вона прийняла і зареєструвала дану заяву, залишивши в себе оригінал, а копію повернула позивачу.

Також судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що 01.07.2021 позивач особисто забрав у нього заяву і зареєстрував її у канцелярії.

Слід зауважити, що позивач не був позбавлений можливості подати заяву про анулювання угоди сторін про припинення трудового договору, однак таким правом не скористався, що свідчить про відсутність волевиявлення на анулювання угоди.

Фактично, з моменту написання заяви, тобто з 23.06.2021, позивач весь період перебував на листку непрацездатності, і на роботу не виходив, а в день звільнення, після 16.00 год., фактично перебуваючи цілий день на підприємстві, звернувся до медичного закладу та оформив листок непрацездатності, і таким чином не зміг ознайомитися з наказом про звільнення.

Більш вірогідними суд вважає пояснення сторони відповідача про те, що на підприємстві існувала заборгованість по заробітній платі, що фактично і стало підставою не оформлення наказу в день написання заяви позивачем, і в подальшому, коли така заборгованість була погашена, роботодавець був позбавлений можливості оформити звільнення, у зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному впродовж тривалого часу.

І в день фактичного оформлення наказу, уповноваженому працівнику на його оформлення, не могло бути відомо, що позивач після 16.00 год покине територію підприємства у зв`язку з поганим самопочуттям.

Також позивач в судовому засіданні посилався, як на підставу для поновлення на роботі на те, що наказ про його звільнення було винесено під час перебування керівника підприємства у відрядженні, що є порушенням чинного законодавства.

В даному випадку суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що право підписання документів надається керівнику підприємства згідно зі статутом або положенням про підприємство.

Відповідно до Статуту державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» Державного агентства резерву України, затвердженого наказом Державного агентства резерву України від 10.03.2021 №51, а саме п.7.7. керівник Підприємства у встановленому порядку призначає на посаду та звільняє з посад працівників Підприємства, керівників філій та інших відокремлених підрозділів Підприємства.

Як встановлено в судовому засіданні в.о. директора ДП «Стрийський КХП №1» Осипенко Ю.А. з 09.08.2021 по 11.08.2021 перебував у відрядженні в м. Київ.

Так як, угода сторін мала місце ще 01.07.2021 і проект наказу про звільнення позивача був підготовлений заздалегідь, суд приходить до висновку, що керівник підприємства правомірно, користуючись своїми посадовими повноваженнями, видав наказ про звільнення ОСОБА_1 . В даному випадку відсутність керівника на робочому місці на висновки суду про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі з цих підстав, не впливає, оскільки у наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. З наведеного вбачається, що винесення наказу фактично є реалізацією домовленості сторін про звільнення, і дата оформлення такої наказом, юридичного значення немає. Вказаний наказ підготовлено уповноваженим працівником, на виконання усного розпорядження керівника підприємства, який на той час був у відрядженні, і підписано останнім в день прибуття на роботу, що не ставить під сумнів законність його винесення.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення іншою особою вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.

При цьому, причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП України, що є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як то порушення умов трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, а не про відсутність законних підстав для звільнення.

Законодавство про працю не містить визначення ані вимушеного прогулу, ані оплати за весь час вимушеного прогулу, проте ці терміни неодноразово вживаються у КЗпП України.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві існує підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.

Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови.

Судом звертається увага на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20).

Вищевказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2021 року у справі №647/3372/19.

У зв`язку з наведеним відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2ст. 137ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано Договір про надання правової допомоги № 29 від 02.09.2021, Додаток №1 до Договір про надання правової допомоги № 29 від 02.09.2021, акт виконаних робіт від 05.04.2022 до Договір про надання правової допомоги № 29 від 02.09.2021, квитанції прибуткового касового ордеру №016/1 про сплату 6000,00 грн. згідно договору про надання правової допомоги № 29 від 02.09.2022.

Проте, суд враховуючи ту обставину, що позовні вимоги позивача задоволено частково, не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу на користь позивача, позовні вимоги якого задоволені судом не були.

Щодо стягнення з позивача заявлених представником відповідача витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн слід зазначити наступне.

На підтвердження фактично понесених витрат представником відповідача надано Договір про надання правової допомоги № 20/21 від 26.10.2021, акт виконаних робіт по наданню правової допомоги згідно договору №20/21 від 26.10.2021 на загальну суму 5000,00 грн. та платіжне доручення №1106 від 17.02.2022 про сплату ДП «Стрийський КХП №1» адвокатських послуг в сумі 5000,00 грн.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17.

Враховуючи викладене, а також те, що заявлені представником відповідача витрати у сумі 5000,00 грн. не є співмірнимиіз складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому суд вважає, що обґрунтованим розміром витрат на професійну правничу допомогу є сума 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки начальника елеватора Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 11 серпня 2021 року на 17 серпня 2021 року.

В задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» витрат на правову допомогу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» витрати на правову допомогу в розмірі 3000 /три тисячі/ грн., в задоволенні решти вимог Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: Поліщук Ірина Миколаївна, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Державне підприємство «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1», , місцезнаходження: 82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Грабовецька,2;

Представник відповідача: Пилипів Ольга Василівна, місцезнаходження: 82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Людкевича,3/3.

Головуючий суддя В.Л.Бучківська