Номер провадження: 22-ц/813/3294/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності,

встановив:

16.09.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі та гідності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 в позовній заяві зазначено, що 26.08.2019 року на воротах її власного будинку та на стіні гаражу, на думку позивача, відповідачем було здійснено напис з її зображенням, що нібито позивач отруїла собаку ОСОБА_1 . В подальшому вказані написи були розміщені на автобусних зупинках та на стовпах. ІНФОРМАЦІЯ_1 о 10 год 40 хв. відповідачем на особистій сторінці та на сторінці групи «Защита животных» у соціальній мережі FacebooK за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 ?story_fbid=588608&id17934 було опубліковано пост наступного змісту (мовою оригіналу):

«Одесса SOS !!! В нашем дворе 13 лет живет Арбат добрейшая собака с больными лапами. Хозяйка ОСОБА_3 с одобрения жильцов выпускала его лежать во дворе. Арбат стал реликвией двора, НО!!!! В ее подъезде живет ОСОБА_4 учитель русского языка и литературы в СШ 38, дико не любящая животных да и людей, начала доводить хозяйку инвалида 2 группы заставляя убрать собаку, ходила жаловаться к председателю ОСББ. В итоге от угроз перешла к делу: Арбата от отравления еле спас ветврач, хозяйка увезла собаку за город, сама поскорей уехала в реанимацию кардиоцентра к нам в парк ОСОБА_5 . Скоро похолодает, собаку страшно привозить в город. Написали жалобы в Департамент, директору школы, участковому. Арбата надо спасать. Нужна ваша поддержка, резонанс. Посмотрите на пса-как ему можно дать отраву ?????? и посмотрите на « ОСОБА_6 » Животных преподавателя. Интересно, как и чему этот человек учит детей ???? Одесса, спасем ОСОБА_7 от нового отравления и издевательства над его хозяйкой».

Вказану інформацію позивач вважала недостовірною та такою, що порочить честь та гідність, тому просила визнати поширену інформацію ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 недостовірною та такою, що принижує гідність та честь; визнати поширену інформацію ОСОБА_1 на сторінці «Товариство захисту тварин» в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 недостовірною та такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію; зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію розповсюджену на особистій сторінці ОСОБА_8 в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили; зобов`язати ОСОБА_9 спростувати недостовірну інформацію розповсюджену на сторінці «Товариство захисту тварин» в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені.

Визнано поширену інформацію ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 недостовірною та такою, що принижує її гідність, честь та ділову репутацію

Визнано поширену інформацію ОСОБА_1 на сторінці «Товариство захисту тварин» в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 недостовірною та такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію.

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену на особистій сторінці ОСОБА_1 в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену на сторінці «Товариство захисту тварин» в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» відносно ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 24.03.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що відповідач та її представник належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.218, 219).

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 надала суду клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.217).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше одного року (а.с.199), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 10.08.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 16.08.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Крім того, згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 на особистій сторінці та на сторінці групи «Защита животных» у соціальній мережі FacebooK за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 &id-17934 та за посиланням: https://www.facebook.com/groups/zhivotnie/permalink/097350/ було опубліковано пост наступного змісту (мовою оригіналу):

«Одесса SOS !!! В нашем дворе 13 лет живет Арбат добрейшая собака с больными лапами. Хозяйка ОСОБА_3 с одобрения жильцов выпускала его лежать во дворе. Арбат стал реликвией двора, НО!!!! В ее подъезде живет ОСОБА_4 учитель русского языка и литературы в СШ 38, дико не любящая животных да и людей, начала доводить хозяйку инвалида 2 группы заставляя убрать собаку, ходила жаловаться к председателю ОСББ. В итоге от угроз перешла к делу: Арбата от отравления еле спас ветврач, хозяйка увезла собаку за город, сама поскорей уехала в реанимацию кардиоцентра к нам в парк Шевченко. Скоро похолодает, собаку страшно привозить в город. Написали жалобы в Департамент, директору школы, участковому. Арбата надо спасать. Нужна ваша поддержка, резонанс. Посмотрите на пса - как ему можно дать отраву ?????? и посмотрите на «Любителя» Животных преподавателя. Интересно, как и чему этот человек учит детей ???? Одесса, спасем Арбата от нового отравления и издевательства над его хозяйкой».

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

У відповідності до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таким чином, у цивільних справах про захист честі, гідності та ділової репутації, захисту підлягають порушені немайнові права особи у разі сукупності таких обставин як поширення інформації, інформація стосується певної фізичної особи, інформація є недостовірною (не відповідає дійсності), поширення такої інформації порушує особисті немайнові права.

Крім того, Пленум Верховного суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У відповідності до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

У п. 39 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п. 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Частиною другою статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вказав, що таким чином, аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п.п. 4, 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації.

За змістом п.п. 15, 21 вказаної Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, яка здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У п. 25 Пленум Верховного суду України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відносно позивача ОСОБА_2 на стовпах біля будинку та школи, у якій вона працювала вчителем російської мови та літератури, були розклеєні листівки, що також підтверджується фотознімками, які містяться в матеріалах справи.

У судову засіданні суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 дійсно 27 серпня 2019 року на особистій сторінці та на сторінці групи «Защита животних» у соціальній мережі FacebooK за посиланням: https://www.facebook.com/permalink/php?storyfbid = НОМЕР_1 &id НОМЕР_2 та за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 / було опубліковано пост вищевказаного змісту, що не заперечувалось відповідачем ОСОБА_1 .

При цьому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого і правильного висновку, що спірна інформація в даному випадку не є оціночним судженням в розумінні частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оскільки не є вираженням суб`єктивної думки та не містить у собі винятково оціночні судження, не є такою, де використовуються мовні засоби, зокрема гіперболи, алегорії, сатири, а навпаки містить фактичні твердження.

ОСОБА_1 не надано жодних доказів достовірності інформації, яка була викладена у статті та оприлюднена на її персональній сторінці та на сторінці групи « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у соціальній мережі «FacebooK» за посиланням https://www.facebook.com/permalink /php?story_fbid=588608&id НОМЕР_2 та за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 / щодо позивача.

При цьому, суд виходив із того, що підтвердження того, що в травні місяці 2020 року поширений відповідачем ОСОБА_1 пост в соціальній мережі «FacebooK» відносно ОСОБА_2 був видалений, до суду першої інстанції не надано.

Таким чином, оскільки наведена інформація викладена 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 на її персональній сторінці та на сторінці групи «Защита животных» у соціальній мережі «FacebooK» відносно ОСОБА_10 у формі категоричних стверджень про існування конкретних обставин (фактів), які нічим не підтверджені, є негативною, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_10 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева