ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 426/5533/17 Номер провадження 22-ц/814/1898/22Головуючий у 1-й інстанції Тимош О.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року у складі судді Тимош О.М.

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Укрсиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У березні 2017 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальниці кредит в іноземній валюті в розмірі 58 000,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути кредит у повному обсязі не пізніше 21 травня 2038 року та сплачувати протягом перших 30 календарних днів проценти за користування кредитом в розмірі 13% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором 22 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 205289, а також 22 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 205290, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору, а їхня відповідальність є солідарною.

Вказав, що позичальниця не здійснює платежів для погашення кредиту, у зв`язку з чим станом на 07 березня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів та процентів нарахованих за кредитом становить 75270,27 доларів США, з яких 50 722,09 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість - 9 639,69 доларів США; 24 548,18 доларів США - заборгованість за процентами.

Просив стягнути на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку суму боргу, процентів нарахованих за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 травня 2008 року в розмірі 75 270,27 доларів США; стягнути на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку суму боргу, процентів нарахованих за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 травня 2008 року в розмірі 75 270,27 доларів США; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму судового збору в розмірі 30 508,53 грн, в рівних частках з кожного по 10 169,51 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 22 травня 2008 року в розмірі 72 853,47 доларів США, з яких: 48305,29 доларів США - кредитна заборгованість, 24 548,18 доларів США - заборгованість по процентам.

Відмовлено Акціонерному товариству «Укрсиббанк» у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кредитної заборгованості в сумі 2416,80 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» судовий збір у сумі 9842,98 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогах банку, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нею направлено заяву до банку про реструктуризацію боргу, а отже рішення суду першої інстанції має бути скасованим, оскільки на сьогодні є таким, що не відповідає положенням законодавства, зокрема п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», згідно з яким її борг мав би бути реструктуризованим.

12 липня 2021 року до Харківського апеляційного суду від Акціонерного товариства «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відзив мотивовано тим, що п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» набрав чинності 23 квітня 2021 року, тобто після виникнення матеріально-правового спору між банком та відповідачами, та після ухвалення рішення судом першої інстанції.

15 липня 2021 року до Харківського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, доводи якої є аналогічними доводам апеляційної скарги.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Протоколом розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 13 червня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Кузнєцова О.Ю. судді: Карпушин Г.Л., Хіль Л.М.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 17 червня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання позивач АТ «УкрсибБанк» не з`явився будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, шляхом розміщення інформації на веб-сайті Полтавського апеляційного суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України» не з?явився.

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Заява мотивована тим, що через особисті причини вона не може бути присутня в судовому засіданні, проте які саме причини її відсутності не конкретизувала, що унеможливлює суд визначити їх поважність.

Від відповідача та апелянта ОСОБА_1 до суду надходили заяви про відкладення розгляду справи призначеної на 13.09.2022 та 01.11.2022. Заяви мотивовані тим, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України введено воєнний стан. Через активні бойові дії на території Харкова вона виїхала за межі України та з 22 квітня 2022 року знаходиться на території Федеративної Республіки Німеччини, тому не може прибути в судове засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Наведена норма свідчить, що справедливий та своєчасний розгляд спорів судами є нерозривними поняттями, а комплексне дотримання цих вимог сприяє утвердженню верховенства права у суспільстві.

Згідно зі ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, відкладення розгляду справи у суді апеляційної інстанції передбачено у наступних випадках: якщо стосовно учасника справи немає відомостей про вручення йому судової повістки, а також у випадку наявності відповідного клопотання від учасника справи, якщо повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан, який в подальшиму було продовжено.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Верховний Суд зазначив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Таким чином в силу положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан не зупиняє здійснення правосуддя на території України.

Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом.

Якщо суд не припинив здійснювати судочинство, учасники судових процесів мають можливість подати заяву про відкладення розгляду справ у зв`язку з воєнними діями та/або про розгляд справ у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних.

Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних, до суду не надходило.

Враховуючи вимоги статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, суд, розглянувши клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи, з урахуванням стадії судового процесу, на якій розгляд справи уже відкладався, вважає неявку сторін такою, що не перешкоджає продовженню розгляду справи за їх відсутності.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне розглядати справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів, 22 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 58 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 281 300,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі.

Відповідно до пункту 1.2.2 цього договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 21 травня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Згідно пункту 1.3.1 цього договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, встановлена процентна ставка у розмірі 13 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов цього договору. У випадку якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором у попередньому місяці. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п. 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Відповідно до п. 1.3.4 договору строк сплати процентів з 01 по 22 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Пунктом 1.4 цього договору передбачено цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,8 кв. м.

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договору процентна ставка за цим договором може бути змінена в порядку і на умовах, визначених договором.

Сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 5.2 цього договору, банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в наступному порядку, а саме: банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа; такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору (т.1, а.с. 5-11).

Відповідно до виписки за особовим рахунком від 22 травня 2008 року ОСОБА_1 в цей день видано з поточного рахунку № НОМЕР_1 кредитні кошти згідно угоди № 0 від 22 травня 2008 року в сумі 58 000,00 доларів США (т. 1, а.с. 48).

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за кредитним договором 22 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 205289, а також 22 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 205290, за умовами яких поручителі - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зобов`язалися перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли із договору № 0 від 22 травня 2008 року.

Відповідно до пунктів 1.2 - 1.5 цих договорів поручителю добре відомі всі умови основного договору; відповідальність поручителя за всіма зобов`язаннями боржника, така ж як і у боржника; відповідальність боржника і поручителя є солідарною; причини невиконання зобов`язання боржником не впливають на виконання поручителем зобов`язань за договором.

Згідно пункту 2.1 цих договорів кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Пунктом 3.1 цих договорів передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором ( т. 1, а.с. 32-33, 34-35).

Відповідно до довідки - розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 від 22 травня 2008 року станом на 07 березня 2017 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитом 50 722,09 доларів США (т. 1, а.с. 36-38).

Згідно довідки - розрахунку заборгованість ОСОБА_1 по процентам за користування кредитом складає 24 548,18 доларів США ( т. 1, а.с. 38-47).

Як вбачається із розрахунків заборгованості останній платіж по оплаті заборгованості за кредитом ОСОБА_1 здійснено 12 листопада 2012 року в сумі 23,67 доларів США, а платіж за процентами - 14 травня 2014 року в сумі 50,00 доларів США.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Таким чином, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14- 1 Оце 18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс 18, дійшла правового висновку про те, що з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі і саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не безумовно в національній валюті, відступивши від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, про неможливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті.

Наведене дає підстави для висновку, що в разі укладення сторонами кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, провадження № 14-600цс18.

Відповідно до кредитного договору від 22 травня 2008 року № 0 кінцевим терміном повернення коштів є не пізніше 21 травня 2038 року.

Звернувшись до суду з позовом засобами поштового зв`язку 10 березня 2017 року, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України, просило суд дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «УкрСиббанк» за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 0 станом на 07 березня 2017 року становить 75 270,27 доларів США, з яких 50 722,09 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість - 9 639,69 доларів США; 24 548,18 доларів США - заборгованість за процентами.

Матеріали справи містять детальний розрахунок кредитної заборгованості позичальника, при цьому позичальниця не надала свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, тобто позичальницею не спростований факт наявності та розміру заборгованості чи порядок її нарахування.

У пункті 1.3.1. договору про надання споживчого кредиту від 22 травня 2008 року № 0 сторони погодили, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, встановлена процентна ставка у розмірі 13% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов цього договору.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п. 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Так, пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачена можливість зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення у разі, зокрема, виникнення простроченої суми основного боргу.

Таким чином, сторонами кредитного договору від 22 травня 2008 року № 0 погоджено збільшення розміру процентної ставки у разі неналежного виконання позичальником умов кредитного договору.

Отже, враховуючи правомірність нарахування позивачем заборгованості по кредиту та процентам, розмір яких позичальником не спростовано, колегія суддів погоджується із наявністю заборгованості у ОСОБА_1 перед банком.

Разом із тим, ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування строку позовної давності до пред`явлених позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла правового висновку про те, що якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строк кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

З матеріалів справи вбачається, що останній щомісячний платіж за кредитом ОСОБА_1 здійснила 12 листопада 2012 року, а за відсотками - 14 травня 2014 року. З даним позовом банк звернувся до суду засобами поштового зв`язку 10 березня 2017 року.

За таких умов суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що трирічний термін позовної давності за черговими платежами, нарахованими до березня 2014 року, позивачем було пропущено, відтак вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 756/11182/15-ц (провадження № 61-4401 св21).

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з позичальника в розмірі 72 853,47 доларів США, з яких 48 305,29 доларів США заборгованість за кредитом, 24 548,18 доларів США - заборгованість за процентами.

Доказів про те, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором є припиненими шляхом повного його виконання, матеріали справи не містять, а посилання ОСОБА_1 на те, що станом на лютий 2014 року вона в повному обсязі погасила заборгованість за кредитним договором, колегія суддів не приймає, адже кредитний договір станом на лютий 2014 року не припинив свою дію та не виконаний.

Твердження ОСОБА_1 про те, що нею направлено заяву до банку про реструктуризацію боргу, а отже рішення суду першої інстанції має бути скасованим, оскільки на сьогодні є таким, що не відповідає положенням законодавства, згідно з яким її борг мав би бути реструктуризованим, колегія суддів відхиляє, оскільки остання звернулась до банку з відповідною заявою лише 27 квітня 2021 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції судового рішення у справі.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів, колегія суддів вважає, що в даній частині рішення місцевого суду є необґрунтованим та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній для спірних правовідносин) порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

Закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.

Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.

У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц (провадження № 61-37688сво18).

Згідно пункту 2.1 договорів поруки № № 205289, 205290 від 22 травня 2008 року кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

За встановленими у справі обставинами, поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмової згоди на збільшення 30 червня 2011 року відсоткової ставки за кредитним договором, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, не надали і про такі зміни повідомлені не були.

Враховуючи те, що 30 червня 2011 року банком було підвищено розмір процентної ставки за користування кредитом, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів, проте у зазначену дату із поручителями не погоджено такого збільшення їхньої відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про припинення поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в силу вимог частини першої статті 559 ЦК України.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення або змінити рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є необґрунтованим та ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому в цій частині підлягає скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про відмову в цій частині.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, тому наявні підстави також і для скасування рішення суду в частині стягнення судового збору за подачу позовної заяви з поручителів та стягнення всього судового збору в розмірі 29 528,94 грн. тільки з позичальниці ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 29 528,94 грн.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль