ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року м. Чернівці Справа № 725/2509/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

позивач: Чернівецька міська рада,

відповідач: ОСОБА_1 ,

треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Ірина Миколаївна, Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),

при розгляді справи за апеляційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Скуляка І.А., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року Чернівецька міська рада звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності.

Зазначала, що 24 грудня 2015 року прийнято рішення виконавчого комітету міської ради №45 щодо оформлення та реєстрації права власності територіальної громади м. Чернівці на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 31,90 кв.м по АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що нежитлове приміщення (2-17) є загальнобудинковим каналізаційним колодязем, були внесені зміни в реєстраційні документи, нежитлові приміщення (2-16) та (2-17) зареєстровані як окремі об`єкти цивільно-правових відносин.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101- приміщення (12-16), площею 20,20 кв.м на АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста Чернівці.

Однак, дане приміщення без згоди територіальної громади було відчужено та внесено зміни в реєстрації прав власності.

Провадження №22-ц/822/544/22

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 квітня 2020 року №206948146 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею, 128,3 кв.м.

ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень з ОСОБА_2 від 09 жовтня 2015 року набула нежитлові приміщення загальною площею 108,4 кв.м, тобто на 19,9 кв.м менше. До переліку приміщень, придбаних ОСОБА_1 , не входить приміщення (12-16) площею 20,20 кв.м., або (12-20) площею 19,9кв.м.

Вказує, що підставою для реєстрації права власності на нежитлові приміщення, до переліку якого входить приміщення (12-20) (запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11549508), слугувало свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , серія та номер: СТВ/405763, виданий 02 лютого 2016 року, видавник: державний реєстратор Лунга І.О., яка є головним спеціалістом відділу взаємодії з суб`єктами державної реєстрації та підвищення кваліфікації державних реєстраторів УДР ГТУЮ.

З огляду на те, що на момент проведення реєстрації права власності на приміщення (12-20) площею 19,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на таке приміщення не існувало, таке свідоцтво не могло слугувати підставою для проведення такої реєстрації, тому дана реєстрація являється такою, що прийнята всупереч чинному законодавству України і не може засвідчувати факт права власності відповідача на спірне майно.

Уточнивши позовні вимоги, Чернівецька міська рада просила:

-визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 ,

серія та номер: НОМЕР_2 , видане 02 лютого 2016 року державним реєстратором Лунга І.О., недійсним;

-визнати припиненим право власності ОСОБА_1 на приміщення (12-20),

площею 19,9 кв.м за адресою АДРЕСА_1 ;

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь

територіальної громади м.Чернівці приміщення (12-20), площею 19,9 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Першотравневого районного суд м. Чернівці від 25 січня 2021 року у позові Чернівецької міської ради відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суд м. Чернівці від 25 січня 2021 року змінено в мотивувальній частині з підстав викладених в редакції цієї постанови.

Суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 набула право власності на спірні приміщення, реєстрація права власності на які станом на 02 лютого 2016 року була внесена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме, і саме з цього часу Чернівецька міська рада за умови неналежного здійснення своїх повноважень могла дізнатися про порушення своїх прав, оскільки з`явилась можливість отримати відомості з Державного реєстру речових прав про вибуття майна з її володіння спірного приміщення, з огляду на те, що фактично спірне приміщення перебувало у володінні міської ради, суд вважає, що строк позовної давності до вимоги витребування спірного майна спливає 02 лютого 2019 року, а Чернівецька міська рада звернулась до суду 02 червня 2020 року з пропуском строку позовної давності.

Постановою ВС від 25 травня 2022 року касаційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено частково. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна скасовано. Справу №725/2509/20 в частині позовних вимог Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2021 року переглядається тільки в частині, що стосується вимоги Чернівецької міської ради про витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Чернівці приміщення (12-20), площею 19,9 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга Чернівецької міської ради мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов висновків про початок перебігу строку позовної давності з 2 червня 2016 року, тобто з моменту реєстрації ОСОБА_1 права власності на приміщення (12020) площею 19,9 кв.м по АДРЕСА_1 , проте апелянт вказує, що Чернівецькій міській раді стало відомо про реєстрацію ОСОБА_1 права власності на спірні приміщення в ході підготовки зазначеного вище майна до приватизації у 2019 році.

Крім того, посилається на те, що 25 жовтня 2018 року Чернівецька міська рада прийняла рішення №1461 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міста Чернівців, які підлягають приватизації в 2018-2019 роках». Згідно додатку до вищевказаного рішення нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 20,2 кв.м підлягає приватизації в 2018-2019 роках шляхом продажу з аукціону.

05 лютого 2019 року Чернівецька міська рада прийняла рішення №1669, в якому зазначалось таке: «Органу приватизації Чернівецької міської ради здійснити приватизацію шляхом продажу з аукціону об`єкта комунальної власності міста Чернівців за адресою АДРЕСА_1 , включеного до переліку об`єктів комунальної власності міста Чернівців, які підлягають приватизації в 2018-2019 роках (рішення міської ради VII скликання від 25 жовтня 2018 року №1461)».

Відзиву на апеляційну скаргу Чернівецької міської ради не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах її доводів та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у позові Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.1 ст.261, ч.4 ст.264, ч.1 ст.387, ч.1 ст.388 ЦК України та дійшов висновку про відмову у позові з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 .

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що перебіг строку позовної давності у Чернівецької міської ради розпочався 2 лютого 2016 року, тобто з моменту реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, яка переглядається, наведеним вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судами встановлено, що 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала у власність нежитлові приміщення, загальною площею 108,4 кв.м., що складається з приміщень: 12-1 коридор площею 7,50 кв.м., 12-6 коридор площею 4,90 кв.м, 12-8 комара площею 2,10 кв.м, 12-9 комора площею 2,00 кв.м, 12-10 кабінет площею 25,90 кв.м. 12-11 кабінет площею 14,90 кв.м., 12-12 кабінет площею 31,30 кв.м., 12-13 кабінет площею 15,90 кв.м, 12-14 коридор площею 1,80 кв.м, 12-15 вбиральня площею 2,10 кв.м, що розташовані у будинку літ. А у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.47).

Згідно довідки ТОВ «Гранд-Проект» від 27 січня 2016 року №62-02 при проведенні поточної технічної інвентаризації нежитлових приміщень 12-1, 12-6, 12-8, - 12-15 по АДРЕСА_1 виявлено приміщення 12-20, площею 19,9 кв.м, яке не було включено в технічний паспорт (приміщення знаходиться в підвальному поверсі, на момент попередньої інвентаризації було засипано). Дане приміщення має єдиний вхід: належних ОСОБА_1 нежитлових приміщень. Загальна площа приміщені 12-1, 12-6, 12-8 - 12-15 та 20-12 становить 128,3 кв.м (т.1 а.с.156).

З рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №28032498 від 02.02.2016 року вирішено провести державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (т.1 а.с.161).

Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 лютого 2016 року, №52452556, серія та номер: СТВ/405763, на нежитлові приміщення 12-1, 12-6, 12-8 - 12-15, 12-20 загальною площею 128,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.162).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держави реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомої майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 лютого 2016 року № 52454023 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлові приміщені 12-1 коридор площею 7,50 кв.м, 12-6 коридор площею 4,90 кв.м, 12-8 комара площею 2,10 кв.м, 12-9 комора площею 2,00 кв.м, 12-10 кабінет площею 25,90 кв.м. 12-11 кабінет площею 14,90 кв.м, 12-12 кабінет площею 31,30 кв.м, 12-13 кабінет площею 15,90 кв.м, 12-14 коридор площею 1,80 кв.м, 12-15 вбиральня площею 2,10 кв.м, 12-20 кабінет площею 19,9 кв.м по АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв.м. Підставою для виникнення права власності є свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 лютого 2016 року №52452556, серія та номер: СТВ/405763 (т.1 а.с.163).

Відповідно до довідки Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації від 10 січня 2017 року №24, власником нежитлових приміщення (12-16)-( 12-17), загальною площею 31,90 кв.м на АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Чернівці згідно технічного паспорту Чернівецького МКБТІ від 16 грудня 2015 року, рішення 2 сесії VII скликання 1 пленарного засідання Чернівецької міської ради №45 від 24 грудня 2015р., лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькі області №05-09-00585 від 16 лютого 2016 року (т.1 а.с.48).

Рішенням виконавчого комітету міської ради від 24 грудня 2015 року №45 вирішено питання щодо оформлення та реєстрації права власності на нежитлові приміщення - підвалу загальною площею 31,90 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7, 48).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №56029626 від 26 березня 2016 року власником нежитлових приміщень 12-16-12-17, загальною площею 31,90 кв.м на АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Чернівці, підставою виникнення є: лист регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькі області №05-09-00585 від 16 лютого 2016 року, рішення 2 сесії VII скликання 1 пленарного засідання Чернівецької міської ради №45 від 24 грудня 2015року, технічний паспорт Чернівецького МКБТІ від 16 грудня 2015 року. Дата державної реєстрації - 04 березня 2016 року (т.1 а.с.6).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 - приміщення (12-16), площею 20,20 кв.м на АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста Чернівці. Дата державної реєстрації 11 січня 2017 року (т.1 а.с.58).

Відповідно до поверхових планів будинку за адресою АДРЕСА_1 , що наявні в матеріалах справи приміщення (12-16) та приміщення (12-20), власником якого є ОСОБА_1 , є тотожними, та поза волею власника (Чернівецької міської ради) вибуло з її володіння. Зазначена обставина встановлена постановою Чернівецького апеляційного суду від 29.04.2021 року, постановою ВС від 25.05.2022 року та сторонами не спростована.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Зазначений правовий висновок був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункт 147.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц вказано, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі №450/2351/18 зазначено, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду».

Отже, як вбачається з договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_1 купляючи нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 спірне приміщення 12-20 (12-16) у власність не набувала.

В подальшому, 09 жовтня 2015 року державним реєстратором Олійник І.М. проведено державну реєстрацію приміщень, зазначених в договорі купівлі-продажу, а також приміщення 12-20 (кабінет) площею 19,9 кв.м (спірне) на загальну площу вже 128,30 кв.м. Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 , серія та номер: НОМЕР_4 , видане 02.02.2016 року державним реєстратором Лунга І.О., підставою внесення запису вказано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25185893 від 09.10.2015 року.

У ст.328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав (постанови ВС від 20 травня 2020 року, справа №911/1902/19, від 03 червня 2020 року, справа №363/4852/17).

За наведеного вбачається, що ОСОБА_1 не набувала права власності на спірне приміщення 12-20 (12-16) площею 19,9 кв.м на підставі договору купівлі-продажу, не могла його набути і на підставі державної реєстрації.

Крім того, нежитлове приміщення 12-16 загальною площею 20,2 кв.м по АДРЕСА_1 зареєстроване за територіальною громадою м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, підставою виникнення права власності вказано лист, серія та номер:05-09-00585, виданий 16.02.2016 року регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернівецькій області та рішення органу місцевого самоврядування №45 від 24.12.2015 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33429500 від 16.01.2017 року.

Таким чином, з урахуванням тотожності приміщень 12-16 та 12-20, факт якого не спростовано відповідачем, позов Чернівецької міської ради про витребування спірного приміщення 12-20 є обґрунтованим.

Що стосується заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до вимоги позивача, колегія суддів зазначає таке.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі №488/3319/14-ц вказано, що «на віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65 - 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Відповідач стверджувала, що Чернівецька міська рада пропустила строк позовної давності, звернувшись до суду з позовом 02.06.2020 року, а такий збіг 02.02.2019 року.

В свою чергу, Чернівецька міська рада вказує, що про реєстрацію ОСОБА_1 на спірне приміщення дізналася лише у 2019 році в ході підготовки спірного приміщення до приватизації, про що листом від 11.11.2019 року повідомляла Головне територіальне управління юстиції Чернівецької області (т.1 а.с.53).

Відповідачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано, що Чернівецькій міській раді стало відомо про порушення їх права раніше, ніж 2019 року.

Так, посилання представника відповідача на те, що Чернівецька міська рада мала об`єктивну змогу виявити користування спірним приміщенням з боку ОСОБА_1 ще з 15.12.2015 року (під час виготовлення технічного паспорту), оскільки Чернівецький МКБТІ виготовляючи та видаючи (виконуючи належним чином свої обов`язки) такий Технічний паспорт на приміщення 13-16 12-17 по АДРЕСА_1 на замовлення Територіальної громади м. Чернівці могла отримати доступ до них лише через приміщення, які належали і були в користуванні ОСОБА_1 , - є припущенням, так як з експлікації вказаних приміщень (т.1 а.с.45) вбачається два окремих входи до них, а з експлікації плану поверхів до Технічного паспорта (т.1 а.с.59) зазначених вище приміщень, виданого на замовлення Департаменту розвитку Чернівецької міської ради від 09.04.2019 року, вбачається один вхід, отже станом на 2015 рік була можливість доступу до них без використання належних ОСОБА_1 приміщень.

Аналогічно, докази на доведення наявності порушеного права до 2019 року, а саме листа Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 18.05.2016 року №К-3676/о-04/01 з додатками, адресованих ОСОБА_3 , та листа Управління охорони культурної спадщини від 20.07.2022 року №02-04-224/23 з додатками, то такі не містять інформації щодо належного раді спірного приміщення 12-16 і стосуються інформативного доступу до таких документів інших юридичних осіб, а тому не можуть бути переконливими доказами можливості бути обізнаним позивачу раніше, ніж ним стверджувалося не залежно від того, що ці юридичні особи й перебувають у структурі виконкому Чернівецької міської ради.

Крім того, в силу п.6 ч.1 ст.7 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, вказаний доступ для інших осіб, зокрема суб`єктів звернення та не власників майна, є обмеженим, а структурний підрозділ в складі ради, відповідальний за наповнення інформації в ньому (державні реєстратори), мають доступ до нього виключно внаслідок виконання посадових обов`язків.

Враховуючи відмінність ідентифікації спірного майна в реєстрі та вказаного вище, дізнатися про незаконність реєстрації спірного приміщення за ОСОБА_1 . Чернівецька міська рада могла під час підготовки останнього до приватизації, а тому з урахуванням того, що з позовом остання звернулася у червні 2020 року, такий строк не пропущено.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого прийшов до неправильного висновку про початок перебігу строку позовної давності для позивача з 02 лютого 2016 року.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст.376 ЦПК України).

За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги в частині витребування спірного приміщення на користь Чернівецької міської ради підлягає компенсації судовий збір за рахунок ОСОБА_1 в розмірі 2591,67 грн сплачених при подачі позову, 3887,51 грн при поданні апеляційної скарги та 5183,34 грн при поданні касаційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суд м. Чернівці від 25 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні вимоги про витребування майна скасувати та ухвалити нову постанову.

Витребувати у ОСОБА_1 нежитлове приміщення 12-20, площею 19,9 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради судові витрати в розмірі 11 662,52 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Владичан А.І.