справа № 381/2232/21 головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
провадження № 22-ц/824/3661/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЖванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду через представника - ОСОБА_2 з позовом до відповідача, ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення шлюбних відносин, син постійно проживає з нею. Позивач має постійну роботу та заробітну плату, позитивно характеризується за місцем проживання, займається вихованням дитини. На даний час батько ОСОБА_3 проживає окремо, участі у вихованні дитини не приймає. У зв`язку з чим, просила визначити місце проживання ОСОБА_5 за її місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

При цьому, зазначає, що судом передчасно зроблено висновок, що між сторонами відсутній спір, адже це не відповідає матеріалам справи, батьками в добровільному порядку не визначено місце проживання дитини, яка досягла десяти років. Законодавством передбачено додаткові гарантії, тому із подружжя з ким проживає дитина відстоювати свої права на отримання аліментів, не отримувати згоду іншого із подружжя на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання. На думку апелянта, відмовляючи у позові суд порушив права дитини, не вислухав її думку.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.108-115), до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що 17.09.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1556. Від подружнього життя мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12.07.2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 05.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 07.06.2021 року № 63162723, ОСОБА_1 з 05.04.1994 року по теперішній час зареєстрована, за адресою: АДРЕСА_1 . Її ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зареєстрований за вказаною адресою з 16.11.2010 року по теперішній час (довідка про реєстрацію місця проживання особи від 16.06.2021 року № 63903920).

Як вбачається з табелю навчальних досягнень учнів ІІ-ІV класів за 2020/2021 навчальний рік, ОСОБА_4 є учнем 4-Б класу школи № 239 міста Києва.

Відповідно до довідки директора Центру науково-технічної творчості молоді «СФЕРА» Оболонського району міста Києва від 30.06.2021 року № 13, ОСОБА_4 дійсно займається в даному Центрі в гуртку бально-спортивних танців з 09.2019 року по теперішній час.

Згідно висновку про визначення місця проживання дитини від 28.09.2021 року № 104-7965, Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є доцільним так, як втручання органу опіки та піклування у вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини має відбуватися у крайніх випадках, за наявності спору між батьками.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймі існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною першою ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згодищодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд першої інстанції вірно вважав, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, син сторін у справі за згодою батьків з моменту народження зареєстрований та постійно проживає разом з позивачкою за місцем її реєстрації, і такий порядок, який склався з часу народження дитини батьком дитини не заперечується і будь якого спору між сторонами щодо місця проживання дитини не встановлено. Батько дитини не вимагав від матері дитини змінити її місце проживання, не порушував в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним. Отже, позивачем не доведено, що на час звернення до суду з позовом або під час розгляду судом справи про встановлення місця проживання дитини, між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини, а саме по собі проживання батька окремо від дитини не є підставою для визначення місця проживання дитини у судовому порядку.

Вказані обставини також були встановлені висновком Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.09.2021 року, яка, як орган опіки та піклування встановила, що визначення місця проживання дитини у даному випадку є не доцільним, оскільки відсутній спір між батьками щодо місця проживання їх дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена передчасно, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність спору між сторонами.

При цьому відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову порушив права дитини, оскільки дитина постійно проживає зі своєю матір`ю за місцем її реєстрації в м.Києві, також там зареєстрована, відвідує дитячі заклади за вказаною адресою і ці обставини ніким не оспорюються.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо того, що оскільки законодавством передбачено додаткові гарантії, тому із подружжя з ким проживає дитина відстоювати свої права на отримання аліментів, не отримувати згоду іншого із подружжя на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, так як для захисту таких прав та інтересів позивача законом визначено інші способи захисту.

Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагаєдетальноївідповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, вонодозволяє судам вищихінстанції просто підтриматимотиви, наведені судами нижчихінстанцій, без того, щобповторюватиїх».

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова