Справа № 136/1308/22
провадження № 2/136/321/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2022 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування майном,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач), через свого представника, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), у якому просила:

- визнати відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

Позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , а відповідач, будучи її сином, у такому будинку не проживає з 2004 року, проте досі у ньому зареєстрований. Позивач вважає, що оскільки відповідач більше п`яти років з нею не проживає, а тому втратив право користування її майном.

Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 21.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву.

Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справив порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав.

Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.12.1999 (а.с.5). Згідно з відомостей наявних у домовій книзі на вищевказаний будинок, крім позивача також у ньому зареєстроване місце проживання відповідача з 13.02.2004, що підтверджується записами з домової книги (а.с. 7). У матеріалах справи наявні витяги з постанови Верховної Ради України та з рішення виконавчого комітету Козинецької сільської ради щодо перейменування села зі Свердлівка на Пеньківку та зміни нумерації будинку (а.с. 9, 10). Згідно з довідки, виданої Турбівською селищною радою №409 від 06.07.2022 вбачається, що відповідач, будучи сином позивача, у будинку по АДРЕСА_1 , не проживає з 2004 року (а.с. 8).

Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено в ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зміст зазначених норм визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Разом з тим, права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Суд зауважує, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Судом було встановлено, що позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , а згідно з відомостей наявних у домовій книзі на такий будинок, крім позивача у ньому також зареєстроване місце проживання відповідача з 13.02.2004. Однак, згідно з довідки, виданої Турбівською селищною радою №409 від 06.07.2022 вбачається, що відповідач, будучи сином позивача, у вищевказаному будинку не проживає з 2004 року. Позивач вважає, що оскільки відповідач більше п`яти років з нею не проживає, а тому втратив право користування її майном. Разом з тим, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 21.09.2022, відзиву для заперечення проти позову не подав.

Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування.

Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду відповідачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій обл. від 09.04.1998) до ОСОБА_2 (місце проживання: с. Пеньківка, Вінницький р-н, Вінницька обл., паспорт НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій обл. від 20.11.1997) про визнання особи такою, що втратила право користування майном - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто двох) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Дмитро КРИВЕНКО