Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2064/22 Головуючий у 1-й інст. Шульга О.М.
Категорія 58 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/2064/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації. Зобов`язати депутата Коростенської районної ради Грищенка С.В. спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію, шляхом публічного озвучення ОСОБА_2 у засобах масової інформації, зокрема в прямому ефірі Українського радіо «Житомирська хвиля», шляхом трансляції передачі на радіо, телебаченні та на YouTube сторінках, спростування зазначеної інформації. Позов мотивований тим, що він працює начальником Комунального виробничо-господарського підприємства з 01.01.2021 року. 11 листопада 2021 року відбувся прямий ефір передачі «Що горить на Грозинському сміттєзвалищі» на Українському радіо «Житомирська хвиля» за його участю та депутата Коростенської районної ради ОСОБА_2 . Під час зазначеного ефіру, в результаті неправдивих висловлювань відповідача, де останній у прямому ефірі заявив, що ОСОБА_1 «брехун» та «розкрадач коштів підприємства», було порушено його честь, гідність та ділову репутацію. Інформація щодо нього була поширена відповідачем в прямому ефірі передачі Українського радіо «Житомирська хвиля». Інформація про те, що він начебто «бреше», «кладе собі гроші в карман» та «ні копійки підприємство не отримало» в результаті договірних відносин з «Укр Еко Сервіс Плюс», була поширена у прямому ефірі передачі, яка транслювалася по радіо, телебаченню та в мережі Інтернет на YouTube сторінках. Зокрема дану передачу на YouTube сторінці (https://www.youtube.com/watch?v=5gsbs) переглянули 325 користувачів. Обставини поширення відповідачем зазначеної інформації про нього підтверджені ефірною довідкою Українського радіо «Житомирська хвиля», яка додається. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Договір із «Укр Еко Сервіс Плюс», який передбачав отримання коштів від «Укр Еко Сервіс Плюс» за надані послуги, був укладений ще в грудні 2020 року та закінчив свою дію 31 січня 2021 року. Всі кошти, передбачені вказаним договором, були перераховані на розрахунковий рахунок Комунального виробничо-господарського підприємства, що підтверджується платіжними дорученнями. Поширення окресленої інформації порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації ОСОБА_2 створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши честь, оскільки посада начальника комунального підприємства є соціально важливою, передбачає безперервний процес взаємодії з мешканцями міста та органами місцевого самоврядування.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також, що внаслідок цього було порушено його особисті права. Інформація, яку оспорює позивач є фактичною, а не оціночними твердженнями, оскільки містить фактичні дані, істинність яких може бути перевірена. Позивач надав суду першої інстанції обґрунтовані докази того факту, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, а у свою чергу на відповідача лежить обов`язок довести протилежне.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 листопада 2021 року відбувся прямий ефірі передачі на тему: "Що горить на Грозинському сміттєзвалищі" на Українському радіо "Житомирська хвиля", на якому були присутні ОСОБА_1 , який працює начальником Комунального виробничо-господарського підприємства, та ОСОБА_2 , який обраний депутатом Коростенської районної ради. В ході ефіру ОСОБА_1 ставились питання щодо господарської діяльності очолюваного ним підприємства, пов`язаної з відходами, які утилізуються на Грозинське сміттєзвалище. На одне із запитань, яке було задано ведучою з приводу проведення взаємозаліків по укладеним договорам, позивач зазначив про необізнаність з вимогами чинного законодавства щодо даного питання, на що відповідач надав репліку про те, що останній бреше, оскільки щодня укладає тендерні договори, тому не може бути не обізнаний з чинним законодавством.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначив, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації ОСОБА_2 створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши честь, оскільки посада начальника комунального підприємства є соціально важливою, передбачає безперервний процес взаємодії з мешканцями міста та органами місцевого самоврядування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт поширення недостовірної інформації, а також того, що внаслідок суб`єктивних суджень та оцінки щодо позивача були порушені його особисті немайнові права. Інформація, яку просить спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є вираженням суб`єктивної думки відповідача стосовно його поглядів, спрямованих на критичну оцінку певних подій, тобто є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості. Окрім того, суд виходив з того, що позивач є публічною особою, а межа критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної людини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що поширена відповідачем інформація, яка містила оціночні судження, стосувалася публічної особи, рівень критики якої є значно ширшим.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Так, у абзаці 3, 4 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що у статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працює начальником Комунального виробничого-господарського підприємства у м. Коростені і є публічною особою.

Тому, діяльність позивача, як начальника Комунального виробничого-господарського підприємства є об`єктом значного суспільного інтересу.

Таким чином, публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо його особи при виконанні ним посадових обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно нього.

Поширена відповідачем інформація стосувалась виключно професійної діяльності позивача, як начальника Комунального виробничого-господарського підприємства та полягала у задоволенні суспільного інтересу громади щодо виконання ним посадових обов`язків.

Встановивши, що ОСОБА_1 є публічною особою, керівником Комунального виробничого-господарського підприємства у м. Коростені та відіграє певну роль у суспільному житті на регіональному рівні, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що межа допустимої критики з приводу того, як він здійснює свої посадові обов`язки, є значно ширшою, а висловлювання відповідача під час ефіру є оціночними судженнями, тому їх поширення не призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, що виключає наявність правових підстав, передбачених ч.1 ст.277 ЦК України, для задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що поширена відповідачем інформація не має характеру оціночних суджень, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно визначив характер поширеної інформації як оціночні судження, а не фактичні твердження.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (стаття 30 Закону України «Про інформацію»).

Не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт.

Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Позивач, як публічна особа, має бути більш відкритим до прийнятної критики, ніж приватна особа, та виявляти більший рівень терпіння до уваги всього суспільства до кожної його дії.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 16 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді