Справа № 752/1705/17
Провадження № 4-с/752/94/22
У Х В А Л А

іменем України

07 липня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової Віталіни Володимирівни під час виконання судового рішення, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», -

в с т а н о в и в:

в листопаді 2021 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірними рішення та дії протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової В.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.09.2021 року у виконавчому провадженні ВП № 66923052;

- скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової В.В. про відкриття виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про стягнення із боржника основної винагороди ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження ВП № 66923052від 23.09.2021 року, про арешт коштів боржника ВП № 66923052 від 28.09.2021 року, про арешт майна боржника ВП № 66923052 від 28.09.2021 року;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельову В.В. повернути стягувачу виконавчий документ, за яким відбулось відкриття виконавчого провадження ВП № 66923052.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року у цивільній справі № 752/1705/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами 16.12.2016 року. Зазначену мирову угоду було укладено з метою врегулювання спору у цивільній справі № 752/1705/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 1 про стягнення боргу за кредитним договором № ML-005/149/2007 від 25.10.2007 року в розмірі 1888327,89 грн.

Відповідно до пунктів 10, 11 зазначеної угоди було визначено, що виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди здійснюється, відповідно до приписівЗакону України «Про виконавче провадження», та в разі порушення боржником строку погашення заборгованості, кредитор має право наступного дня з моменту вчинення боржником порушення, звернутись до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання зазначеної ухвали суду.

23.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кісельовою В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66923052 відносно боржника ОСОБА_1 , а також в рамках зазначеного виконавчого провадження приватним виконавцем було винесено постановипро відкриття виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про стягнення із боржника основної винагороди ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про арешт коштів боржника ВП № 66923052 від 28.09.2021 року, про арешт майна боржника ВП № 66923052 від 28.09.2021 року.

Зазначила, що відкриття виконавчого провадження відбулось із порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та вимог ЦПК України. Так, між сторонами було узгоджено, що в разі порушення боржником строку погашення заборгованості, кредитор має право наступного дня з моменту вчинення боржником порушення, звернутись до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання зазначеної ухвали суду. Однак, в порушення зазначених домовленостей, стягувач звернувся із заявою до приватного виконавця, чим було порушено порядок, визначений рішенням суду та домовленістю сторін.

Тому, вважала, що приватним виконавцем було здійснено неправомірні дії щодо прийняття до виконання ухвали суду та відкриття виконавчого провадження з її примусового виконання, а відтак винесені приватним виконавцем постанови підлягають скасуванню, в зв`язку з чим скаржник вимушений звернутися до суду із даною скаргою.

Враховуючи зазначене, просила скаргу задовольнити.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.11.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 242).

Заявник в судове засідання не з`явився.

Приватний виконавець Кісельова В.В. в судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином, подав пояснення на скаргу, в якому проти доводів заявника заперечив за їх безпідставністю та недоведеністю та просив суд відмовити в задоволенні скарги (т. 2 а.с. 125-222).

Стягувач в судове засідання не з`явився, подав пояснення на скаргу, в якому проти доводів заявника категорично заперечив, та просив суд відмовити в задоволенні скарги (т. 2 а.с. 32-123).

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, в силу ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року у цивільній справі № 752/1705/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами 16.12.2016 року.

З тексту мирової угоди вбачається, що, остання, була укладена з метою врегулювання спору у цивільній справі № 752/1705/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № ML-005/149/2007 від 25.10.2007 року в розмірі 1888327,89 грн.

Відповідно до пунктів 10, 11 зазначеної угоди було визначено, що виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди здійснюється, відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження», та в разі порушення боржником строку погашення заборгованості, кредитор має право наступного дня з моменту вчинення боржником порушення, звернутись до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання зазначеної ухвали суду.

23.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кісельовою В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66923052відносно боржника ОСОБА_1 , а також в рамках зазначеного виконавчого провадження приватним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про стягнення із боржника основної винагороди ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження ВП № 66923052 від 23.09.2021 року, про арешт коштів боржника ВП № 66923052 від 28.09.2021 року, про арешт майна боржника ВП № 66923052 від 28.09.2021 року.

В обґрунтування вимог скарги зазначено про те, що між сторонами було узгоджено, що в разі порушення боржником строку погашення заборгованості, кредитор має право наступного дня з моменту вчинення боржником порушення, звернутись до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання зазначеної ухвали суду, однак, в порушення зазначених домовленостей, стягувач звернувся із заявою про примусове виконання ухвали суду до приватного виконавця, чим було порушено порядок, визначений цією ухвалою суду та домовленістю сторін, а відтак наявні підстави для визнання неправомірними дій приватного виконавця та скасування постанов, винесених в рамках виконавчого провадження.

Приватний виконавць та стягувач, заперечуючи проти вимог скарги, вказали про те, що підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження не було, приватний виконавець діяв в межах закону, а відтак дії щодо відкриття виконавчого провадження та винесення постанов з метою примусового виконання ухвали суду були правомірними та такими, що відповідали вимогам закону.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29.09.2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Статтею 18 Закону «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пункт 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбаченіст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» права та обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частинами 1, 3 ст. 431 ЦПК Українипередбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Вимоги до виконавчого листа закріплені ст. 4 вищевказаного закону, згідно якої у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, імя, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

З наявної ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року у справі № № 752/1705/17 вбачається, що, остання, містила необхідні реквізити, встановлені законом.

Крім того, судом встановлено, що повідомленнями приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кісельової В.В. № 2754 та № 2755 від 26.05.2021 року було повернуто виконавчі документи стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із пропуском строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2021 року, було задоволено заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про поновлення про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого документу.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.01.2022 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2021 року було залишено без змін.

З мотивувальної частини зазначеної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що стягувачем порушено порядок пред`явлення мирової угоди до виконання з тих підстав, що умовами мирової угоди передбачено пред`явлення її до примусового виконання до Державної виконавчої служби, натомість, ним було подано відповідну заяву приватному виконавцю, оскільки, вимогами Закону України «Про виконавче провадження`приватний виконавець нарівні із державним виконавцем уповноважений вчиняти дії, пов`язані із примусовим виконанням судових рішень.

Отже, що наведені скаржником підстави в своїй сукупності не свідчать про наявність достатніх обставин для визнання неправомірними дій приватного виконавця при відкритті виконавчого провадження та винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження, та інших постанов, винесених з метою належного виконання ухвали суду, оскільки, в ході розгляду справи судом було встановлено, що приватним виконавцем на підставі поданих стягувачем документів було правомірно відкрито виконавче провадження.

Тому, наведені вище обставини свідчать про те, що під час прийняття приватним виконавцем виконавчого документу для примусового виконання та відкриття виконавчого провадження, остання, дотримувалась вимог Закону України «Про виконавче провадження», на який посилається скаржник в своїй скарзі, а тому дії, останньої, щодо відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та інших постанов, - на час їх вчинення були правомірними, та вчиненими в межах повноважень приватного виконавця, який на підставі вимог закону нарівні із державним виконавцем уповноважений вчиняти дії, пов`язані із примусовим виконанням судових рішень.

До того ж боржник, при зверненні до суду зі скаргою в порядкуст. 447 ЦПК України на дії та рішення приватного виконавця та в ході розгляду цієї скарги не довів наявності порушення своїх прав рішеннями та діями приватного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі, як і не надав доказів належного виконання ухвали суду, якою було затверджено умови мирової угоди, укладеної між сторонами.

Та обставина, що приватним виконавцем прийнято до виконання виконавчий документ (ухвалу суду), а не державним виконавцем, - не свідчить про порушення прав скаржника, оскільки, виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника в силу вимог чинного законодавства (зокрема, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Приймаючи до уваги вищенаведене та те, що в ході розгляду справи обставини неправомірності дій та рішень приватного виконавця при відкритті виконавчого провадження та примусового виконання ухвали суду, не знайшли свого підтвердження, стороною скаржника не доведено достатніми доказами порушення його прав, суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення, дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової Віталіни Володимирівни під час виконання судового рішення, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Хоменко