Справа № 541/1530/21
Провадження №2/541/62/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Куцин В.М.,

секретаря судового засідання Калініченко Л. О.,

з участю представника позивача, адвоката Сидоренка Ю. В.,

представника відповідача, адвоката Акрітова К. К.,

в ході судового розгляду в порядку загального провадження в залі суду міста Миргород цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього на її користь боргу в сумі 138130 грн 46 коп. на підставі розписки від 18.01.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що на підставі довіреності, виданої 15 січня 2021 року за усним договором доручення, вона уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого та зареєстрованого 28 квітня 2015 року Центром ДАІ 5303, автомобілем марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2014 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , з правом керування, продажу, зняття з обліку в органах ДАІ, сервісних центрах МВС України, одержання грошей.

На підставі цієї довіреності вказаний автомобіль в цей же день був проданий відповідачем.

Отримання відповідачем коштів за укладеним правочином обумовило виникнення у нього обов`язку передати їй все одержане у зв`язку з виконанням доручення, але відповідач обов`язок щодо повернення належних їй коштів за автомобіль виконав не повністю, а саме не передав кошти в сумі 5000 доларів США , які зобов`язувався повернути в найближчі терміни, про що ним 18.01.2021 була видана розписка.

В зв`язку з тим, що на її усні звернення про повернення боргу відповідач не реагував, 11 березня 2021 року нею було направлено на його адресу проживання та на адресу здійснення підприємницької діяльності письмову вимогу про повернення боргу в семиденний строк з дня отримання ним вимоги.

Вказана вимога була отримана відповідачем 12 березня 2021 року, проте своє зобов`язання він не виконав до цього часу, звернення щодо повернення боргу ігнорує.

Виходячи з викладеного, так як мало місце несвоєчасне виконання взятих на себе встановлених договором доручення зобов`язань з боку відповідача, просила стягнути з відповідача компенсацію за користування ним коштами, які належні їй, у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за період з 20.03.2021 по 29.06.2021 у розмірі 41,92 доларів США, що визначена: 5000 доларів США (сума простроченої заборгованості за позикою) х (3% : 365) * 102 дні 41,92 доларів США.

Отже, з огляду на вищенаведене, загальна сума боргу, яка підлягає сплаті відповідачем на її користь за договором доручення з урахуванням 3% річних становить 5041,92 долари США.

Ухвалою судді від 01 липня 2021 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання.

04 серпня 2021 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 18.01.2021 року, укладеного у формі розписки на суму 5000 доларів США, та стягнення моральної шкоди в сумі 100000 гривень. Вказував, що влітку 2020 року позивач разом з відповідачем займалися спільним веденням бізнесу, відповідно було створено ТОВ «АЛУСТОН», для зручності ведення підприємницької діяльності прийнято рішення щоб керівником і кінцевим бенефіціарним власником товариства була одна і та ж особа - ОСОБА_1 . Оскільки, на момент вчинення реєстраційний дій позивач вже був суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем та займався веденням свого власного бізнесу. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань розмір статутного капіталу становить - 100 000 грн. Дану суму коштів ОСОБА_1 не могла внести самостійно, виходячи з розміру її доходів, так як у грудні 2019 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення з роботи, в подальшому наказом від 05 серпня 2020 року її було звільнено із займаної посади, вказана обставина підтверджується рішенням суду від 13.01.2021. Також, на утриманні ОСОБА_1 знаходиться неповнолітня дитина.

У свою чергу, позивач за зустрічним позовом забезпечував підтримку бізнесу не лише інтелектуальним ресурсом, а й власними коштами. Оскільки, між сторонами існували дружні стосунки, всі фінансові відносини будувалися на довірі, проте, згодом стосунки погіршилися і з метою припинення неприязних взаємовідносин, ОСОБА_2 відмовився від співпраці з ОСОБА_1 , залишивши їй повністю бізнес. В даній ситуації позивач за зустрічним позовом робив спроби усунути конфлікт, однак, відповідач навпаки створювала умови для його загострення.

ОСОБА_1 примушувала написати ОСОБА_2 розписку під загрозою продовжувати чинити психологічний тиск на його родину та розповсюджувати недостовірну інформацію серед друзів, знайомих та ділових партнерів.

За таких обставин, ОСОБА_2 був змушений написати дану розписку під тиском позивача, яка хотіла уникнути фінансової відповідальності, у разі пред`явлення відповідачем майнових вимог до неї.

Однак, після написання розписки ОСОБА_1 продовжила чинити психологічний тиск на ОСОБА_2 , вимагаючи вже повернення коштів за розпискою.

В розписці зазначено: «Я, ОСОБА_2 станом на 18.01.2021 залишився винен ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 $ (п`ять тисяч доларів США) по оплаті за автомобіль. Зобов`язуюсь повернути в найближчі терміни. Дата (18.01.2021), підпис».

Проте, вказану в розписці суму коштів ОСОБА_2 реально не отримував від ОСОБА_1 , тобто написання розписки не є наслідком отримання грошей у позику, а написана вона під впливом психологічного тиску.

Щодо наявності формулювання в розписці «по оплаті за автомобіль», то слід зазначити наступне. Довіреністю від 15.01.2021 уповноважено ОСОБА_2 , зокрема, підписувати від імені ОСОБА_1 договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем, визначати на власний розсуд ціну та інші умови.

15 січня 2021 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі- продажу № 8045/2021/2388936 транспортного засобу.

Істотними умовами договору купівлі-продажу вважаються умови про предмет і ціну.

Відповідно до п. 1.1. договору купівлі-продажу предметом договору є: транспортний засіб марки: VOLKSWAGEN, модель: PASSAT, 2014 року випуску, колір - чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_4 .

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. (сорок дев`ять тисяч гривень).

Вищевказаний договір купівлі-продажу не є недійсним в силу вказівки на це в законі, відсутні судові рішення про визнання його недійсним.

Умови договору виконані в повному обсязі: покупцеві було передано товар, визначений договором купівлі-продажу, а також всі документи, що стосуються товару.

А покупцем, у свою чергу, було передано грошові кошти продавцю в розмірі 49 000 грн. (сорок дев`ять тисяч гривень).

На виконання приписів п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України відповідачем було передано позивачу грошові кошти в розмірі 49 000 грн. (сорок дев`ять тисяч гривень).

Таким чином, ОСОБА_2 , як повірений свої обов`язки за договором доручення від 15.01.2021 виконав належним чином.

В порушеннях даних вимог, ОСОБА_1 як довірителем не було відшкодовано витрати, що пов`язані з виконанням доручення, а також не виплачено плату за цим договором доручення.

Як зазначила ОСОБА_1 в позовній заяві, що на підставі довіреності за усним договором доручення уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належним позивачу автомобілем. Тому, умови та розмір плати повіреному, суму витрат, які довіритель зобов`язувався виплатити відповідачу було погоджено в усній формі.

Вказані у розписці кошти визначали лише розмір фактичного внеску ОСОБА_2 у спільний бізнес. Дані кошти витрачені на будівельно- оздоблювальні роботи, орендну плату приміщення, яке було необхідне сторонам для ведення спільного бізнесу та інше.

Враховуючи те, що зміст розписки позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 не відображав дійсну волю позивача, відносини між сторонами по розписці про отримання грошових коштів (договору позики) між позивачем (за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 5000 доларів США є фіктивним правочином, оскільки, жодною з сторін не було вчинено фактичних дій та волі сторін договору, спрямованих на реальне виконання укладеного правочину, тобто без наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

ОСОБА_2 дійсно писав розписку на ім`я ОСОБА_1 однак грошей не отримував.

Волевиявлення ОСОБА_2 при укладенні договору позики не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а правочин ним було вчинено проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_1 ,

Фактична передача грошових коштів не відбулась, правочин є недійсним.

Дії відповідачки призвели до вимушених негативних змін у життєвих і робочих стосунках позивача, як наслідок зниження престижу, ділової репутації, погіршення стану здоров`я батька позивача, який пережив сильні емоційні хвилювання, через дії відповідачки, котра регулярно телефонувала і писала йому смс-повідомлення, вчиняючи психологічний тиск.

Таким чином, в результаті протиправних винних дій відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, які він оцінює в розмірі 100000 гривень.

04 серпня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу з підстав викладених у зустрічному позові, так як договір позики - розписка є недійсним

Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року по справі здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Відкрито провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Призначене підготовче засідання та викликані свідки. Головне управління ДПС у Полтавській області зобов`язано надати інформаційну довідку про дохід фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_5 за період 01.01.2019 по 31.12.2020 .Територіальний сервісний центр МВС № 5344 зобов`язано надати інформацію щодо перереєстрації автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2014 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , з ОСОБА_1 та копії документів, на підставі яких вона була проведена.

Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року зобов`язано Територіальний сервісний центр №8045 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області надати копії документів на підставі яких 15 січня 2021 року проводилася перереєстрація автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT номерний знак НОМЕР_4 із ОСОБА_1 на іншу особу.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача, адвокат Сидоренко Ю.В. пояснив, що на підставі довіреності, виданої 15 січня 2021 року за усним договором доручення, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобілем, з правом керування, продажу, зняття з обліку в органах ДАІ, сервісних центрах МВС України, одержання грошей. На підставі довіреності автомобіль в цей же день був проданий ОСОБА_2 . Отримання відповідачем коштів за укладеним правочином обумовило виникнення у нього обов`язку передати їй все одержане у зв`язку з виконанням доручення, але відповідач обов`язок щодо повернення належних їй коштів за автомобіль виконав не повністю, а саме не передав кошти в сумі 5000 доларів США , які зобов`язувався повернути в найближчі терміни, про що ним 18.01.2021 була видана розписка. Повернув лише 12000 доларів США. Вказував, що оскільки договір доручення (довіреність) був виконаний після укладення договору купівлі продажу транспортного засобу, але ОСОБА_2 як повірений зобов`язання не виконав повному обсязі, тому була надана розписку, яка є новаційним договором, а не договором позики. Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 5000 доларів США відповідно до розписки від 18.01.2021.

В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки договору позики не існувало отже підстави для визнання його недійсним відсутні. Розписка є договором новації на підставі якого ОСОБА_2 повинен повернути їй грошові кошти.

ОСОБА_1 підтримуючи позицію свого представника стверджувала, що за проданий автомобіль відповідач повернув їй грошові кошти частково в сумі 12000 доларів США, а повинен був повернути іще 5000 доларів США . Оскільки добровільно кошти не повернув просила їх стягнути з відповідача, задовольнивши її позов та відмовити в задоволенні позову відповідача.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Акрітов К.,К. в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнав. Зазначив, що ОСОБА_1 довіреністю від 15.01.2021 уповноважено ОСОБА_2 , зокрема, підписувати від імені ОСОБА_1 договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем, визначати на власний розсуд ціну та інші умови. 15 січня 2021 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі- продажу № 8045/2021/2388936 транспортного засобу по якому було досягнуто усі істотні умови. Під тиском ОСОБА_1 . ОСОБА_2 написав розписку начебто він станом на 18.01.2021 залишився винен ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 доларів США. Зобов`язувався повернути в найближчі терміни. Однак насправді гроші не передавалися , тому даний договір є безгрошовим та таким що підлягає визнанню недійсним, оскільки не дотримані істотні умови договору позики. Просив по зустрічному позову ОСОБА_2 визнати договір позики від 18.01.2021 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на підтвердження якого складено розписку на суму 5000 доларів США недійсним з підстав викладених в позові та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з постійними погрозами ОСОБА_1 , йому та його батькам, що завдало ОСОБА_2 моральні страждання що виразилися у негативних емоціях та переживаннях.

ОСОБА_2 підтвердив надані пояснення його представником, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов. Стверджував, що будь які кошти він ОСОБА_1 не винен, так як передав їй 12000 доларів США, які отримав за проданий автомобіль. Розписку написав на прохання співмешканця ОСОБА_1 , з метою припинення психологічного тиску та шантажу його батьків які вчиняла ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 підтвердила, що дійсно у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був спільний бізнес, оскільки вона з 30.07.2020 у них працювала поварем в барі «Берлога».

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він в період весна літо 2020 року робив металеву конструкцію в барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за роботу з ним розраховувався ОСОБА_2 . Щодо відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 йому не відомо.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що у сторін був спільний бізнес, однак він був оформлений на ОСОБА_7 . Вважала, що кошти були надані для бізнесу ОСОБА_2 . Їй відомо, що 15.01.2021 ОСОБА_8 надала доручення ОСОБА_2 на продаж її автомобіля, який був у той же день проданий за договором купівлі продажу. ОСОБА_1 16 та 17 січня шантажувала, психологічно тиснула на ОСОБА_2 та його батьків, погрожувала, розповсюджувала відомості, які принижували честь і гідність ОСОБА_2 , в зв`язку з цим була написана розписка.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона товаришувала із сторонами по справі. Вважала, що бар «Берлога» був їх спільним бізнесом. Після відкриття даного бару у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносини погіршилися. Іра говорила, що ОСОБА_10 їй не віддає грошей. Зі слів ОСОБА_10 їй відомо, що ОСОБА_11 писала погрозливі листи та телефонувала його батькам. Конфлікт виник з приводу коштів. Вважала, що автомобіль був ОСОБА_2 , оскільки він ним користувався і говорив що купив його у ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 суду повідомив, що він є батьком ОСОБА_2 він допомагав сину облаштовувати бар, сплачував за обладнання та надав кошти в сумі 5000-10000 грн. Він особисто надавав електрорадіатори. 30000 грн. було використано на укладання тротуарної бруківки. В грудні 2020 року він захворів та лікувався. В січні 2021 року ОСОБА_8 почала погрожувати , говорила, що ОСОБА_10 винен їй 5000 доларів США за автомобіль. Оскільки йому не можна хвилюватися він заблокував номер телефону ОСОБА_11 та повідомляв про це ОСОБА_10 , однак ОСОБА_11 почала писати у вайбері. Зі слів сина йому відомо, що останній писав розписку на 5000 доларів США, щоб ОСОБА_11 їх не шантажувала.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона була свідком коли ОСОБА_8 знущалася з її чоловіка ОСОБА_13 . ОСОБА_11 говорила, що буде телефонувати щоденно, оскільки хотіла щоб ОСОБА_13 віддав кошти, які нібито винен його син. Зі слів ОСОБА_10 їй відомо, що у них із ОСОБА_15 спільний бізнес. Їй відомо, що ОСОБА_10 з літа 2020 року, коли почав працювати бар, користувався автомобілем .

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що первісний та зустрічний позов не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що на підставі довіреності, виданої 15 січня 2021 року за усним договором доручення, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого та зареєстрованого 28 квітня 2015 року Центром ДАІ 5303, автомобілем марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2014 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , з правом керування, продажу, зняття з обліку в органах ДАІ, сервісних центрах МВС України, одержання грошей. Довіреність дійсна до 15 лютого 2021 року.(а.с. 5).

15 січня 2021 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі- продажу № 8045/2021/2388936 транспортного засобу. Відповідно до п. 1.1. договору купівлі-продажу предметом договору є: транспортний засіб марки: VOLKSWAGEN, модель: PASSAT, 2014 року випуску, колір - чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_4 . Пунктом 3.1. Договору встановлено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. (сорок дев`ять тисяч гривень) (а.с. 149-150).

Своїм підписом від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_2 підтвердив факт повного розрахунку покупця за придбане рухоме майно.

Відповідно до розписки складеної 18.01.2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_2 станом на 18.01.2021 залишився винен ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США по оплаті за автомобіль. Зобов`язувався повернути в найближчі терміни (а.с. 6).

ОСОБА_1 отримала грошових коштів, в сумі 12000 доларів США., від продажу належного їй автомобіля. Оскільки вказана обставина визнана сторонами, а суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільного їх визнання, згідно вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, ця обставина доказуванню не підлягає.

11 березня 2021 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу щодо повернення у семиденний строк грошових коштів одержаних ним у зв`язку із виконанням доручення від 15 січня 2021 року у розмірі 5000 доларів США (а.с.7-8).

Частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Статтею 1006 ЦК України визначено обов`язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статті встановлено, що повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

В ході судового розгляду представник позивача стверджував, що в зв`язку з невиконанням обов`язків повіреного по переданню грошей за проданий автомобіль, між сторонами був укладений договір новації, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 про зобов`язання повернути 5000 доларів США у найближчий час.

Відповідно до статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.

Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.

До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Отже, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.

В постанові від 13 березня 2019 року, справа N 609/67/18 Верховний Суд України звернув увагу на те, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Суд погоджується з твердженням представника позивача, що договір доручення (довіреність) після укладення договору купівлі продажу транспортного засобу в зв`язку з невиконанням повністю зобов`язання повіреним міг перейти в новаційний договір новації. Однак надана на підтвердження цих тверджень розписку від 18.01.2021 року ,не відповідає вимогам ст. 604 ЦК України.

Судом встановлено, що у оспорюваному договорі (розписці) немає вказівки на первинне і нове зобов`язання та намірів сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим, та не є двостороннім. Оскільки розписка від 18.01.2021 складена ОСОБА_2 не містить обов`язкових умов договору новації передбачених ст. 604 ЦПК України і позивачем не надані докази: що договір є двостороннім, досягнення умови про передання цієї суми коштів за виконаний договір купівлі продажу; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі доручення; докази що підтверджують згоду сторін про заміну одного зобов`язання іншим.

Враховуючи вищевикладене необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 138130 грн 46 коп. на підставі розписки від 18.01.2021 року, за недоведеністю позовних вимог.

Вирішуючи заявлені вимоги по зустрічному позу суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із розписки від 18 січня 2021 року, яку ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 на підтвердження факту обов`язку повернути кошти у розмірі 5000 доларів США, не можна встановити, що ці кошти передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 , чи були отримані останнім за договором купівлі-продажу транспортного засобу у рахунок оплати вартості рухомого майна, чи у тимчасове користування із зобов`язанням їх повернення ОСОБА_1 , тобто у позику .

ОСОБА_2 звертаючись з позовом про визнання недійсним договору позики, посилався на відсутність у нього статусу позичальника і відсутність між ними позикових правовідносин, які регулюються положеннями статей 1046-1050 ЦК України.

Суд з`ясував, що ОСОБА_1 грошові кошти у позику ОСОБА_2 не передавала, а останній не приймав на себе зобов`язання з їх повернення у погоджені сторонами строки, між сторонами склалися правовідносини, не пов`язані із передачею грошових коштів у позику отже предмет спору грошові кошти у розмірі 5000 доларів США не є позикою, ОСОБА_2 у правовідносинах із ОСОБА_1 не має статусу позичальника та існуючі між ними правовідносини за своєю природою не є позиковими а випливають з договору новації.

При вирішенні справи визначальними для суду є фактичні обставини, наведені у позовній заяві та тому визначаючись із характером існуючих правовідносин, суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача, а ОСОБА_2 заявив вимоги про визнання недійсним договору позики відтак необхідно відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.01.2021 року, укладеного у формі розписки ОСОБА_2 на суму 5000 доларів США. Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 05.09.2018 справа № 367/7135/16-ц, провадження № 61-16275св18.

Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Підставою стягнення моральної шкоди із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 є примушування до складення розписки шляхом здійснення психологічного тиску на батьків позивача та поширення неправдивої інформації щодо нього.

В супереч вимог ст.81 ЦПК України ОСОБА_2 не надано належних та допустимих та беззаперечних доказів неправомірних дій ОСОБА_1 та заподіяння ними моральної шкоди ОСОБА_2 , оскільки свідчення свідків щодо неправомірних дій відповідача на думку суду не підтверджують вказаних обставин, оскільки характеризують морально-психологічний стан батька позивача, а надані скриншоти не містять інформації якою особою вони були направлені та на чий мобільний телефон. За таких обставин в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 100000 гривень необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші заперечення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог первісного та зустрічного позову, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 судові витрати необхідно покласти на сторони.

Керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 138130 (сто тридцять вісім тисяч сто тридцять) грн 46 коп. на підставі розписки від 18.01.2021 року.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.01.2021 року, укладеного у формі розписки ОСОБА_2 на суму 5000 (п`ять тисяч ) доларів США, та стягнення моральної шкоди в сумі 100000 гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_6 .

Повне судове рішення складено 28 липня 2022 року.

Суддя: В. М. Куцин