Дата документу 16.11.2022 Справа № 314/2149/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2149/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/807/1959/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Бєлка В.Ю.

за участі секретаря: Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 липня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Вільнянського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що був зареєстрований 10.04.2010р. Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 129.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 18.02.2016р., і до досягнення повноліття сином.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність органу ДВС при виконанні рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року у справі № 314/2149/16-ц в частині аліментів.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що ним виконуються аліментні зобов`язання, визначені вказаним рішення суду. Реальне стягнення аліментів із нього доводиться довідкою Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного МРУ МЮ (м. Дніпро) від 17.02.2022р. в рамках виконавчого провадження № 52710015.

Однак малолітній ОСОБА_3 залишається постійно мешкати разом із ним та бабусею - ОСОБА_4 , 1954 р.н., за адресою: АДРЕСА_1 , і знаходиться на його повному утриманні.

Натомість, мати ОСОБА_3 , яка є стягувачем, мешкає окремо від сина за місцем своєї поточної реєстрації у м. Запоріжжі. Вже понад три роки вона не надає сину опіки та жодної матеріальної допомоги, не цікавиться його життям та навчанням. Ніяких контактів вона з дитиною не підтримує, матеріальної допомоги на його утримання не надавала і не надає по цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, як це встановлено у ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». У свою чергу, син ОСОБА_5 відмовляється від спілкування із своєю матір`ю з наведених причин, особисто категорично заперечує своє проживання разом із нею, не бажає бути з нею взагалі. Усе вказане підтверджується матеріалами характеристик на малолітнього ОСОБА_3 та матеріалами висновку Служби у справах дітей Михайлівської сільради від 31.07.2019р., копії яких додаються до цієї скарги.

Вказує, що лише через те, що син ОСОБА_3 добровільно мешкає окремо від матері, йому як батьку вдається захистити сина від негативного впливу на нього з боку матері та убезпечити ОСОБА_5 від її подальших незаконних дій і вчинків. Все вищезазначене свідчить виключно про те, що стягувач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Попри ці обставини, залишається чинним обов`язок скаржника ОСОБА_1 сплачувати аліменти на користь стягувача у розмірі 1/4 від усіх його доходів за рішенням суду від 28.04.2016р. у справі № 314/2149/16-ц, що він сумлінно виконує, не зважаючи на те, що син знаходиться на його особистому повному утриманні.

Скаржник зазначає, що стягувач не витрачає на утримання сина жодних коштів, стягнутих із нього як платника аліментів, що грубо суперечить закону та порушує права як скаржника, так і його сина (довідка органу ДВС надається). Станом на 17.02.2022 сума стягнутих із скаржника органом ДВС, але не отриманих стягувачем через її пряму відмову, дорівнює 113 486,14 грн. Це сталося тому, що вже протягом майже двох років сгягувач свідомо відмовляється від отримання поштових переказів, які регулярно направляє держвиконавець на її адресу. Ці обставини істотно ускладнюють кінцеву суть виконання цього рішення та практично унеможливлюють його належне виконання.

Ним подавався позов про припинення стягнення з нього аліментів, але рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2021 р. у справі № 336/1481/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів з матері на утримання малолітньої дитини було відмовлено, суд апеляційної інстанції залишив це рішення без змін.

Вказує, що він отримав 09 червня 2022р. при телефонному спілкуванні з державним виконавцем Вільнянського ВДВС Біченко Л.П., у провадженні якої перебуває виконавче провадження № 52710015 за вказаним рішенням про аліменти, інформацію про те, що через неотримання стягувачем сплачених платником ОСОБА_1 аліментів більше ніж протягом одного року у неї постає нагальна потреба перерахувати ці кошти до державного бюджету як не витребувані стягувачем. Проте скаржник вважає, що в такому разі будуть істотно порушені інтереси самої дитини, яка жодним чином не може задовольнити свої потреби за рахунок аліментних коштів, які є її власністю. Тому вважає, що для забезпечення інтересів дитини слід було б змінити спосіб виконання рішення суду про стягнення аліментів, відкривши окремий рахунок для дитини для зарахування стягнутих аліментів.

Але ані стягувач, ані державний виконавець не ініціюють такого питання. Між тим, такою бездіяльністю державного виконавця ставляться під загрозу інтереси малолітньої

дитини, на користь якої стягуються аліменти.

У зв`язку із вказаними обставинами скаржник (боржник) просить суд: визнати незаконною бездіяльність Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного МРУ МЮ (м. Дніпро) у виконавчому провадженні № 52710015 щодо відсутності ініціювання перед судом питання щодо зміни порядку виконання рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016р. у справі № 314/2149/16-ц; дієво втрутитися та захистити права малолітнього ОСОБА_3 шляхом надання Вільнянському ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно- Східного МРУ МЮ (м. Дніпро) при здійсненні виконавчого провадження № 52710015 дозволу на перерахування усіх стягнутих з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , сум коштів на особистий банківський рахунок малолітнього ОСОБА_3 .

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 19.07.2022р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Схід-

ного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та зобов`язання надати дозвіл на перерахування сплачених аліментів на особистий банківський рахунок малолітнього ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що ухвала суду першої інстанції від 19.07.2022р. прийнята із порушеннями норм матеріального та процесуального права, односторонньо, формально та без дослідження і врахування реальних обставин справи, вимог закону та міжнародних норм права.

Вказує, що, зважаючи на те, що дитина фактично проживає разом з батьком (платником аліментів), дитина знаходиться на його особистому повному утриманні, вказані обставини мають істотне значення, які у відповідності до ч. 2 ст. 197, ст. 181 СК України дають підстави для зміни процедури перерахування стягнених аліментів саме на користь дитини. Отже, на його думку, зміна судом порядку виконання судового рішення шляхом надання дозволу на перерахування стягнутих сум аліментів, стягнутих на виконання рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016р. у справі № 314/2149/16-ц, на особистий банківський рахунок дитини ОСОБА_3 повністю б відповідала інтересам дитини. В іншому разі, через недбале ставлення стягувача дитина просто не отримує цих коштів взагалі, у зв`язку з чим вони будуть списані до держбюджету.

В скарзі зазначається, що, переймаючись неухильним збереженням формальних прав державного виконавця, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали від 19.07.2022р. взагалі відкинув принцип пріоритету захисту прав дитини. Тому ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 19.07.2022р. та задовольнити його скаргу на бездіяльність виконавчої служби у повному обсязі.

Вільнянський відділ державної виконавчої служби надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, у яких зазначив, що суд правильно визнав, що виконавець не має обов`язку звертатись до суду із клопотанням про зміну способу та порядку виконання рішення, зокрема, яке належним чином виконується боржником. Рішення про припинення стягнення аліментів не приймалось, а від сторін виконавчого провадження відповідних заяв, зокрема, щодо питання зміни способу виконання рішення про аліменти не надходило.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сердюк Р.В. як представник стягувача ОСОБА_7 зазначає, що сплачені ОСОБА_1 на

утримання сина ОСОБА_5 на користь матері ОСОБА_2 аліменти знаходяться на депозитному рахунку виконавчої служби, а тому зловживань з боку стягувача чи будь-яких порушень прав дитини не відбулось. Судом визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8 з матір`ю, але батько ОСОБА_1 не виконує рішення суду та не віддає дитину. Судом першої інстанції правильно було визнано, що звернення із заявою про зімну способу або порядку виконання рішення суду є правом державного виконавця, а тому втручання в дискреційні права є порушенням принципу законності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В судове засідання скаржник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 не з`явились, отримавши судову повістку через представника ОСОБА_9 , про що мається зворотне поштове повідомлення про отримання 08.10.2022р. судової повістки в судове засідання на 16.11.2022р. Проте в змісті апеляційної скарги було висловлено прохання щодо проведення розгляду апеляційної скарги без особистої участі апелянта та його представника ( а.с. 118).

Вільнянський відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), отримавши судову повістку 11.10.2022р. у судове засідання апеляційного суду 16.11.2022р., до судового засідання представника не направив.

Апеляційний розгляд здійснено у відсутності скаржника та представника державної виконавчої служби відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника стягувача ОСОБА_6 адвоката Сердюка Р.В., який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Встановлено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 18.02.2016р., і до досягнення повноліття сином.

Згідно з цим рішенням було видано виконавчий лист № 314/2149/16-ц, який звернуто до примусового виконання, а виконавче провадження № 52710015, відкрите на його підставі, перебуває на виконанні у Вільнянському ВДВС.

Вжитими державним виконавцем заходами встановлено джерело отримання доходу боржника, з якого проводиться щомісячне утримання аліментів.

З письмових заяв відділу виконавчої служби по суті справи вбачається, що тривалий час стягнуті аліменти перераховувались на домашню адресу стягувача, проте отримані не були та повертались до відділу, у зв`язку з чим стягувачу надсилались вимоги щодо надання реквізитів для перерахування стягнутих аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що на депозитному рахунку відділу виконавчої слу-

жби станом на 17.02.2022р. обліковуються всі сплачені боржником аліменти в сумі 113 486,14 грн. ( а.с. 67).

Вказане й стало приводом для звернення платника аліментів ОСОБА_1 до суду

зі скаргою на бездіяльність державної виконавчої служби, яку він вбачав у не зверненні до суду із заявою про зімну способу стягнення аліментів з перерахування стягувачу на їх перерахування на відкритий на малолітнього ОСОБА_3 рахунок у банківській установі.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що правові питання реалізації визначеного Законом України «Про виконавче провадження» права виконавця, зокрема, на звернення до суду про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, не входять до обсягу правового значення - бездіяльності, оскільки бездіяльність - це неналежне та/або несвоєчасне виконання обов`язкових дій (обов`язків), визначених цим Законом, та не може бути належним до реалізації прав, регламентованих ним.

Колегія повністю погоджується з цими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на зібраних в цій справі матеріалах, а також відповідають правовим нормам, правильно застосованим судом в цій справі, та правовим позиціям, яких притримувався суд першої інстанції при вирішенні скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014р., у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміні-

стративного суду у справі № 160/6885/19.

Згідно з ч.1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як

суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Отже, як правильно виснував суд першої інстанції, правові питання реалізації визначеного Законом права виконавця, зокрема, щодо звернення до суду про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, не входять до обсягу правового значення - бездіяльності, оскільки, бездіяльність - це неналежне та/або несвоєчасне виконання обов`язкових дій (обов`язків), визначених Законом, та не може бути належним до реалізації прав, визначених цим Законом.

Підсумовуючи зазначене, суд обґрунтовано вказав, що втручання в дискреційні права виконавця є порушенням принципу законності та є неприпустимим в демократичному суспільстві.

У такому контексті співвідношення прав та обов`язків державного виконавця, унормованих ЗУ «Про виконавче провадження», суд дійшов правильного висновку, що вимоги скаржника ОСОБА_1 щодо дієвого втручання з метою захисту прав малолітнього ОСОБА_3 шляхом надання дозволу на перерахування грошових коштів, що утримуються на депозитному рахунку відділу виконавчої служби, на рахунок останнього як власника аліментів, є фактично втручанням в дискреційні права державного виконавця.

Крім того, така вимога має виходити від стягувача, на користь якого стягуються аліменти на утримання дитини, а не боржника.

Суд правильно констатував, що надання дозволу на перерахування грошових коштів, за якими вже виконано рішення суду шляхом їх стягнення з боржника, не входить до обсягу процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) за Розділом VI ЦПК України.

Колегія погоджується із вище наведеними висновками суду першої інстанції та наголошує на тому, що боржник безпідставно вказує на бездіяльність державного виконавця, яким рішення виконується відповідно до приписів спеціального закону, оскільки стягнення на утримання дитини з доходу боржника відбувається. При цьому, колегія вважає безпідставними посилання скаржника на те, що у нього не мається іншого способу захисту як оскаржувати бездіяльність виконавця щодо не звернення із заявою про зміну способу стягнення аліментів шляхом їх перерахування на рахунок малолітньої дитини через їх не витребування стягувачем.

Законодавством передбачено, що у разі нецільового витрачання аліментів стягувачем платник має право звернутись до суду із позовом про внесення аліментів на особистий рахунок дитини.

Між тим, за матеріалами справи встановлено, що стягувач у цьому виконавчому провадження не витрачала аліменти не за їх цільовим спрямуванням на утримання дитини. Тож доводи скаржника про завдання шкоди інтересам дитини є безпідставними, оскільки аліменти утримувались на депозитному рахунку відділу на час розгляду скарги ОСОБА_1 .

На час апеляційного розгляду справи, 20 липня 2022р. державний виконавець Біченко Л.П. винесла вимогу, якою зобов`язала матір дитини стягувача ОСОБА_10 надати реквізити для перерахування стягнутих з боржника коштів, яке остання виконала.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи скаржника ОСОБА_1 про те, що дитина мешкає з ним, а тому стягувачу кошти, що сплачені як аліменти і знаходяться на депозитному рахунку, не можуть бути виплачені, оскільки утримання дитини здійснює він, а тому ці кошти належить перерахувати на відкритий дитині рахунок.

Так, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17.11.2016р., яке набрало законної сили 09.02.2017р., визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 , а також вирішено здійснити відібрання дитини від батька ОСОБА_1 ( а.с. 79-81).

З матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_3 зареєстрована за однією адресою місця мешкання разом з матір`ю ОСОБА_10 ( а.с. 76, 77).

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою в цілому, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 липня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Бєлка В.Ю.