Провадження № 2/686/168/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2022 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Гузової Л.О., за участю позивача та представника ОСОБА_1 , відповідача та представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад позиції позивача.

Позивач та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у якій зареєстрований та проживає ОСОБА_4 , який на думку позивача порушує умови проживання, вчиняє насильство щодо неї. В добровільному порядку відповідач відмовляється висилятись тому звернулась до суду з позовом про виселення.

В свою чергу відповідачем 27.01.2022 року було подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог через не обгрунтованість. Зазначає,що саме через непорозумінням між ним та його рідною тіткою - ОСОБА_5 , яка є співвласником квартири: АДРЕСА_2 , починаючи із вересня 2021 року у сім`ї склалися неприязні стосунки.

2.Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу у підготовче засідання за правилами загального позовного провадження на 17.01.2022 року.

27.01.2022 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву.

04.03.2022 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення.

Ухвалою суду від 20.07.2022 року закінчено підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.

10.08.2022 року ухвалено рішення по справі.

3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Позивач є співвласником ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.05.2016 року.

Дочка позивача ОСОБА_5 є співвласником ј частки зазначеної вище квартири.

Даними довідки про реєстрацію від 11.11.2021 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований плимінник ОСОБА_4 який за зазначеною адресою не проживає з січня 2022 року, що визнається сторонами у судовому засіданні.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17.02.2022 року позивачу відмовлено у встановлені обмежувального припису відносно ОСОБА_4 .

4.Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав.

Не обгрунтованою на думку суду, є вимога позивача про виселення так, як суд вважає, що ОСОБА_4 є членом сім`ї, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 за добровільною згодою ОСОБА_3 , яка була його опікуном.

Суд при вирішенні спору дотримується балансу між захистом права власності позивача, третьої особи яка і ініціювала дану позовну заяву до суду та захистом права відповідача як члена сім`ї на користування квартирою, який в ній не проживає та не має іншого житла.

Отже, враховуючи вимоги позивача про виселення відповідача із житла без надання іншого житлового приміщення на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції суд вважає, що припинення права користування відповідачем житлом не відповідає такій пропорційності.

Суд вважає, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Факт вчинення відповідачем насильства 27.11.2021 року над тіткою знайшов одноразове підтвердження лише на підставі постанови Хмельницького апеляційного суду від 25.06.2022 року щодо визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, не свідчить про порушення останнім умов проживання та не може бути підставою для виселення з спірної квартири, без надання іншого житла.

Крім цього, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільної права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та її Конституції та статті 13 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, відповідно до яких України кожна особа має право на ефективна засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Аналіз наведених вище норм права, встановлені судом обставини справи, а саме факт не проживання відповідача за вказаною вище адресою, дають також підстави суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, представник позивача не надав суду доказів та не довів яким саме чином порушується право позивача, як співвласника квартири у разі не проживання у ній відповідача при наявності створення йому перешкод.

Суд, оцінюючи наявні у справі докази, які не свідчать про систематичність порушення правил співжиття відповідачем вважає необґрунтованим посилання позивача та представника на вимоги про виселення, без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення вимог позовної заяви тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та в їх задоволенні слід відмовити.

4.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Вимогами ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першоїстатті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті є необхідною наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття, а також 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставістатті 116 ЖК УРСРосіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, рівно як і практика Європейського суду з прав людини, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який можу бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статі 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

5.Судові витрати.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати не стягуються так, як в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складанняповного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. Стефанишин